ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2025 року 
м. Київ
справа № 626/1948/17
провадження № 51-1990км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Вищого антикорупційного суду від 29 липня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 18 березня 2025 року, касаційну скаргу прокурора на вищевказану ухвалу суду, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017000000001569, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Новоукраїнка Звенигородського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вищого антикорупційного суду від 17 серпня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 368 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських повноважень строком на 3 роки та з конфіскацією майна.
Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду ухвалою від 26 травня 2023 року частково задовольнила апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , прокурора та третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна - ОСОБА_10 , скасувала вищевказаний вирок суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і призначила новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи своє рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що дійшовши у мотивувальній частині вироку висновку про доведеність обвинувачення за першим епізодом та недоведеність обвинувачення за другим епізодом, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 374 КПК в резолютивній частині вироку не визнав ОСОБА_6 винуватим по одному епізоду одержання неправомірної вигоди, та всупереч положенням ч. 1 ст. 373 КПК, не визнав ОСОБА_6 невинуватим в пред`явленому обвинуваченні по епізоду повторного одержання неправомірної вигоди. 
Таким чином, судом першої інстанції не призначено ОСОБА_6 покарання по обвинуваченню, що визнане судом доведеним, та не вирішено питання про винуватість по обвинуваченню, яке визнано судом недоведеним.
За результатами нового судового розгляду вироком Вищого антикорупційного суду від 29 липня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 368 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, з позбавленням права обіймати посади в органах судової влади на строк 3 роки та з конфіскацією майна.
Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Суд першої інстанції встановив, що суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_6 , здійснюючи функції представника судової влади, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, вчинив умисні дії щодо одержання неправомірної вигоди для себе, з використанням наданої йому влади за наступних обставин.
Епізод 1.
Із листопада 2016 року у провадженні судді ОСОБА_6 перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_11 до виконавчого комітету Полтавської міської ради , в ході розгляду якої він познайомився з ОСОБА_12 , яка здійснювала представництво інтересів позивача.
В середині травня 2017 року, розуміючи, що розгляд вказаної справи підходить до завершення, у ОСОБА_6 виник умисел на одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_12 за винесення рішення на користь позивача. 
Тоді, 19 травня 2017 року, після проведення судового засідання суддя ОСОБА_6 повідомив про видалення до нарадчої кімнати для прийняття рішення і перед виходом із зали судових засідань підійшов до ОСОБА_12 та продемонструвавши клаптик паперу з написом «3 000 грн плюс диск», висунув останній прохання надати йому неправомірну вигоду у вказаному розмірі. 
При цьому ОСОБА_6 пояснив, що передати грошові кошти необхідно до кінця робочого дня 22 травня 2017 року за прийняття рішення у справі на користь позивача, а ОСОБА_12 , розуміючи можливі негативні наслідки для позивача внаслідок відмови, на вказане прохання погодилась.
У подальшому, 25 травня 2017 року о 16:10 ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні Ленінського районного суду м. Полтави ( вул. Панянки, 38 у м. Полтава ), одержав від ОСОБА_12 неправомірну вигоду у розмірі 3 000 грн, які знаходилися у паперовому конверті разом із CD-диском, після чого запевнив останню, що питання задоволення позову можна вважати вирішеним.
Епізод 2.
На початку липня 2017 року у ОСОБА_6 виник умисел на систематичне одержання для себе неправомірної вигоди, і тоді він 5 липня 2017 року, під час зустрічі із ОСОБА_12 (в парку Перемоги у м. Полтава), запропонував останній співпрацю - участь у схемі з отримання неправомірної вигоди, яка полягала у тому, що він буде направляти до ОСОБА_12 осіб, які є сторонами у судових справах, що перебувають у нього на розгляді, та буде повідомляти її про суми грошових коштів, які необхідно отримати від осіб за вирішення справ на їхню користь, половину з яких ОСОБА_12 буде віддавати ОСОБА_6 , а іншу залишати собі.
11 серпня 2017 року ОСОБА_12 , будучи уповноваженою на представництво у суді інтересів ОСОБА_13 , подала до Ленінського районного суду м. Полтави позовну заяву останньої про стягнення боргу у сумі 100 000 грн із ОСОБА_14 
15 серпня 2017 року на мобільний телефон ОСОБА_12 через месенджер «Viber» надійшло повідомлення від ОСОБА_6 із текстом «Прийди». Цього ж дня, ОСОБА_12 підійшла до кабінету судді ОСОБА_6 у приміщенні, де він їй повідомив, що до нього надійшла вказана позовна заява, проте їй необхідно сплатити судовий збір і надати другий примірник позову для передачі відповідачу. 
При цьому, ОСОБА_6 зазначив, що вказані документи потрібно йому принести на наступний день, після чого він висловить ОСОБА_12 свої пропозиції по суті справи.
16 серпня 2017 року ОСОБА_6 зателефонував ОСОБА_12 та запитав у стосовно її побажань щодо порядку розгляду даної справи, на що ОСОБА_12 повідомила, що хотіла б швидко її розглянути, оскільки відповідач визнає суть позову. 
Після цього, ОСОБА_6 повідомив, що їм необхідно буде зустрітися 18 серпня 2017 року з метою роз`яснення ним процедури розгляду справи та визначення суми грошових коштів, які необхідно буде йому передати за швидкий розгляд справи на користь позивача.
18 серпня 2017 року приблизно об 11:00, перебуваючи на вулиці поблизу входу до Ленінського районного суду м. Полтави , ОСОБА_12 зустрілася із ОСОБА_6 , який повідомив їй про недоліки у згаданій цивільній справі та зазначив, що їх необхідно усунути шляхом направлення претензії про повернення боргу до відповідача. Після чого, ОСОБА_6 висловив ОСОБА_12 прохання надати йому неправомірну вигоду у розмірі 10 000 грн за швидкий розгляд справи та прийняття судового рішення на користь позивача і зазначив, що усунути недоліки заяви і передати йому кошти необхідно до наступного судового засідання, яке призначено на 30 серпня 2017 року, на що ОСОБА_12 погодилась.
30 серпня 2017 року розгляд вказаної справи було відкладено на 1 вересня 2017 року та після судового засідання ОСОБА_6 покликав ОСОБА_12 до свого кабінету, та з метою формування у неї уявлення вигідності подальшої можливої співпраці, пославшись на легкість вказаної цивільної справи, зменшив суму грошових коштів, які підлягають передачі йому до 5 000 грн, вказавши, що їх необхідно передати на наступний день, тобто 31 серпня 2017 року після обіду.
31 серпня 2017 року о 14:28 ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні Ленінського районного суду м. Полтави , повторно одержав від ОСОБА_12 грошові кошти у розмірі 5 000 грн за швидкий розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_13 та прийняття судового рішення на користь позивача.
Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 18 березня 2025 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги прокурора та клопотань захисника ОСОБА_7 , частково задоволено апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 .
Вирок Вищого антикорупційного суду від 29 липня 2024 року щодо ОСОБА_6 змінено: 
- виключено з кваліфікації дій доведеного обвинувачення по епізоду від 25 травня 2017 року (Епізод 1) слова «прохання та» і зменшено суму отриманої неправомірної вигоди з 3000 грн на 500 грн;
- виключено з доведеного обвинувачення епізод від 31 серпня 2017 року (Епізод 2) та посилання на повторність вчинення ним кримінального правопорушення;
- кримінальне провадження у частині епізоду від 31 серпня 2017 року (Епізод 2), а також по епізоду від 25 травня 2017 року (Епізод 1) у частині «прохання» та суми 2 500 грн отриманої неправомірної вигоди закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК;
- призначено обвинуваченому ОСОБА_6 основне покарання за ч. 3 ст. 368 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Зараховано у строк відбування покарання також його строк попереднього ув`язнення з 30 грудня 2024 року до 18 березня 2025 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В іншій частині апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок суду - без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, непогоджуєтсья з судовими рішеннями в частині його засудження за ч. 3 ст. 368 КК та просить виправдати у зв`язку з відсутністю в діях складу вказаного кримінального правопорушення. На думку засудженого, було проведено неякісне досудове розслідування кримінального провадження, а висновки судів ґрунтуються на припущеннях та недопустимих доказах (зокрема, протоколі НСРД від 25 травня 2017 року тощо), які містять суперечності. Крім іншого зазначає, що судом було безпідставно відмовлено стороні захисту в допиті ряду свідків, а зі сторони правоохоронних органів мала місце провокація на вчинення кримінального правопорушення, що не було належним чином перевірено судами. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому захисник зазначає, що непогоджується з рішенням апеляційного суду в частині доведеного обвинувачення по першому епізоду, в частині відмови стороні захисту в задоволенні клопотання про призначення експертизи та звільнення засудженого від відбування покарання згідно ч. 2 ст. 84 КК. Вважає, що такі висновки ґрунтуються на недопустимих доказах, а тому сторона захисту просить виправдати ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 368 КК по Епізоду 1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення. Зокрема, захисником було заявлено клопотання про призначення судово-медичної експертизи на предмет відповідності захворювань, якими страждає ОСОБА_6 «Переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», а також клопотання про звільнення останнього від відбування покарання відповідно до положень ч. 2 ст. 84 КК, проте суд необґрунтовано відмовив стороні захисту в задоволенні вказаних клопотань. Отже, судові рішення є незаконними і підлягають скасуванню. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи у суді і вичерпані можливості їх отримати. Крім іншого захисник вважає, що висновки судів про винуватість засудженого у вчиненні інкримінованого злочину ґрунтуються на припущеннях, а в їх основу покладено докази, які є недопустимими, оскільки не відповідають вимогам кримінального процесуального закону, а також здобуті внаслідок провокації злочину з боку правоохоронних органів та агентів-провокаторів. При цьому, заяву щодо провокації злочину судами належним чином перевірено не було. 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. При цьому, також прокурор зазначає про наявність підстав для застосування положень ст. 434-1 КПК, оскільки, на його думку, доводи касаційної скарги свідчать про необхідність відступу від висновків Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладених у рішенні від 23 вересня 2019 року (справа № 728/2724/16-к) з питань порядку та способу застосування положень ч. 1 ст. 421 КПК судом першої інстанції при новому розгляді справи внаслідок неякісного (неповного) викладення мотивувальної частини ухвали про скасування вироку та направлення справи на новий судовий розгляд судом апеляційної інстанції. Прокурор зазначає, що вироком місцевого суду від 29 липня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, при цьому визнано доведеними всі фактичні обставини, які вказані в обвинувальному акті. Разом з тим, апеляційний суд ухвалою від 18 березня 2025 року, з урахуванням висновків попереднього (скасованого) вироку суду від 17 серпня 2022 року, та з посиланням на норми ст. 421 КПК, щодо неможливості погіршення становища обвинуваченого, необґрунтовано та незаконно змінив зазначений вирок від 29 липня 2024 року, виключивши з доведеного обвинувачення один епізод можливої злочинної діяльності ОСОБА_6 і зменшивши суму одержаної неправомірної вигоди за першим епізодом злочину з 3 000 грн до 500 грн. Таким чином, допущені апеляційним судом порушення вимог КПК є істотними, оскільки вони позбавили сторін можливості на повний та неупереджений розгляд доводів їхніх апеляційних скарг, як при оскарженні попереднього вироку від 17 серпня 2022 року, так і при оскарженні вироку від 29 липня 2024 року, що свідчить про незаконність ухвали апеляційного суду та є підставою для її скасування. 
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 , його захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали свої касаційні скарги, просили їх задовольнити та заперечували проти задоволення касаційної скарги сторони обвинувачення. Прокурор підтримав касаційну скарги подану прокурором і заперечував проти задоволення касаційних скарг засудженого та його захисників. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Водночас Суд звертає увагу, що в поданих касаційних скаргах засуджений та його захисники серед іншого, не погоджуються з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, вказують на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та ставлять під сумнів достовірність окремих доказів, тоді як їх перевірка, як зазначалося вище, на підставі положень статей 433, 438 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.
Тобто, такі доводи касаційних скарг не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки Суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, установлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Згідно зі ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. 
Перевіривши матеріалі кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , колегія суддів дійшла наступного висновку.
Так, з матеріалів справи убачається, що ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 26 травня 2023 року було скасовано вирок місцевого суду від 17 серпня 2022 року (попередній вирок) щодо ОСОБА_6 з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Зі змісту ухвали суду вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні двох кримінальних правопорушень, при цьому, судом першої інстанції визнано доведеним, що він, будучи представником судової влади та службовою особою, яка займає відповідальне становище, діючи умисно, з корисливих мотивів, та із метою власного незаконного збагачення, із використанням наданої йому влади, одержав від ОСОБА_12 неправомірну вигоду у розмірі 500 грн за прийняття рішення у справі на користь позивача ОСОБА_11 .
Разом з цим, суд першої інстанції дійшов до переконання про недостатність доказів одержання ОСОБА_6 неправомірної вигоди в решті суми за цим епізодом, а саме 2500 грн, а також факту прохання перед цим відповідної суми неправомірної вигоди, визнаючи пред`явлене обвинувачення в цій частині недоведеним.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що досліджені в судовому засіданні належні та допустимі докази не доводять поза розумним сумнівом обставин і фактів прохання надати та одержання ОСОБА_6 . 31 серпня 2017 року від ОСОБА_12 неправомірної вигоди в розмірі 5000 грн за винесення рішення у цивільній справі на користь ОСОБА_13 та визнав пред`явлене обвинувачення в цій частині недоведеним.
У підсумку, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК. 
Проте, суд не ухвалив вирок по двох епізодах обвинувачення, що на думку колегії суддів суду апеляційної інстанції є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування цього судового рішення. У зв`язку з чим ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 26 травня 2023 року було скасовано вирок місцевого суду від 17 серпня 2022 року. 
При цьому жодних вказівок щодо необхідності перевірки доводів, викладених в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , прокурора ОСОБА_5 і третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна - ОСОБА_10 , Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду (у складі колегії: головуючого-судді ОСОБА_15 , суддів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ) не зазначила та власної оцінки цим доводам не надала.
За результатами нового судового розгляду кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 за двома епізодами отримання неправомірної вигоди (від 25 травня 2017 року - 3 000 грн та від 31 серпня 2017 року - 5 000 грн) і вироком від 29 липня 2024 року засудив останнього за ч. 3 ст. 368 КК.
Переглядаючи повторно справу в апеляційному порядку, колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду зазначила, що місцевим судом при новому перегляді та ухвалені рішення не в повній мірі враховано положення кримінального процесуального законодавства щодо заборони погіршення становища обвинуваченого.
Суд наголосив на тому, що відповідно до частин 2-3 ст. 416 КПК при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання. При новому розгляді в суді першої інстанції правова кваліфікація діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, як більш тяжкого допускається за умови, якщо на цій підставі було подано апеляційну скаргу прокурором чи потерпілим або його представником.
Згідно з ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Вказані вимоги кримінального процесуального закону спрямовані на забезпечення правової визначеності для обвинуваченого, шляхом встановлення законодавчої заборони погіршення його становища під час нового розгляду в суді першої інстанції після скасування апеляційним судом попереднього судового рішення місцевого суду (постанова Верховного Суду від 3 листопада 2022 року у справі № 402/1138/14, провадження № 51-621км22).
«У кримінальному процесі діє принцип заборони повороту до гіршого (reformatioin pejus). Нормативно він закріплений, зокрема, у статтях 421, 437, 439 КПК. На практиці він означає те, що жодне наступне судове рішення не може погіршувати становище засудженого, порівняно з попереднім рішенням. Цей принцип поширюється на будь-який етап перегляду судових рішень у кримінальному провадженні (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 695/4097/15-к).
Отже, виходячи із системного аналізу зазначених положень закону та усталеної судової практики, після скасування вироку про визнання винуватим ОСОБА_6 лише по першому епізоду, із встановленням суми неправомірної вигоди в 500 грн, у даному кримінальному провадженні засудження за двома епізодами, у тому числі збільшення суми встановленої отриманої неправомірної вигоди по першому епізоду до 3 000 грн не відповідає положенням статей 416, 421 КПК.
Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду в ухвалі від 18 березня 2025 року зазначила, що підставою для скасування попереднього вироку суду від 17 серпня 2022 року щодо ОСОБА_6 були істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Жодних вказівок і висновків щодо необґрунтованості виправдання ОСОБА_6 за епізодом одержання неправомірної вигоди від 31 серпня 2017 року, а також зменшення розміру неправомірної вигоди за епізодом від 25 травня 2017 року із 3 000 грн до 500 грн, чи необхідністю посилення призначеного покарання, рішення суду апеляційної інстанції не містило.
Водночас, згідно з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року (справа № 728/2724/16-к, провадження 
№ 51-7543кмо18), ч. 2 ст. 416 КПК визначає вичерпний перелік випадків, коли при новому розгляді суд першої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а саме тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання. 
При цьому положення ч. 2 ст. 415 КПК не слід розглядати як такі, що дозволяють зробити виключення з указаного правила. У разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог статей 370, 419, ч. 2 ст. 416 КПК, він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону при новому розгляді в суді першої інстанції. 
Перевіривши обґрунтованість відповідних доводів апеляційних скарг прокурора чи потерпілого, апеляційний суд, крім випадку, якщо знайде їх безпідставними, при скасуванні оскарженого судового рішення з підстав істотних порушень кримінального процесуального закону і призначенні нового розгляду в суді першої інстанції, повинен також указати на неправильність чи передчасність висновків суду в судовому рішенні, яке скасовується, про застосування чи незастосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність чи призначення того чи іншого покарання, як на додаткову підставу для скасування судового рішення. 
Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 415 КПК, суд апеляційної інстанції повинен формулювати свої висновки та вказівки лише в такій формі, щоб це не призводило до вирішення наперед указаних в цій нормі питань, але водночас давало би достатні підстави для застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та призначення більш тяжкого покарання у випадку, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у вчиненні відповідного злочину буде доведено в установленому законом порядку.
Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду в ухвалі від 18 березня 2025 року навела детальний аналіз сталої судової практики Верховного Суду, норм матеріального та процесуального права і дійшла висновку, що визнання винуватим обвинуваченого ОСОБА_6 за вчинення злочинів повторно, тобто за другим епізодом (за швидкий розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_13 та прийняття судового рішення на користь позивача), є тим «іншим випадком», передбаченим ч. 1 ст. 421 КПК, який беззаперечно погіршує правове становище обвинуваченого, оскільки впливає на визначення покарання, яке особі необхідно призначити, як і розмір неправомірної вигоди в сумі 3 000 грн замість 500 грн та прохання її надати по першому епізоду (за прийняття рішення у справі на користь позивача ОСОБА_11 ).
У підсумку, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду змінила вирок місцевого суду від 29 липня 2024 року на підставі ст. 416, 421 КПК, зменшивши обсяг доведеного обвинувачення ОСОБА_6 , з урахуванням мотивів, викладених в ухвалі Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 26 травня 2023 року.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з викладеними в ухвалі суду від 29 липня 2024 року висновками про необхідність зменшення обсягу доведеного обвинувачення та вважає, що наведені у касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків апеляційної палати, викладених в оспорюваному судовому рішенні.
Водночас, Верховний Суд погоджується з доводами сторони обвинувачення про те, що колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду ухвалою від 26 травня 2023 року (попередня ухвала), скасовуючи вирок місцевого суду від 17 серпня 2022 року відносно ОСОБА_6 з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, не врахувала висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року (справа № 728/2724/16-к, провадження 
№ 51-7543кмо18) та вимоги КПК, не навела жодних суджень з поставлених перед колегією суддів питань, і безпідставно залишила поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора (щодо необґрунтованого визнання частини обвинувачення недоведеною і щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого), проте колегія суддів позбавлена можливості усунути вказані недоліки, оскільки це судове рішення не є та, відповідно до вимог КПК, не може бути предметом касаційного перегляду. 
Крім цього, Суд залишає без задоволення клопотання прокурора про передачу цього кримінального провадження на розгляд Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року, оскільки не вбачає підстав для такого відступу. 
Отже, повертаючись до матеріалів кримінального провадження, слід зазначити, що за результатами перегляду кримінального провадження Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду ухвалою від 18 березня 2025 року змінила вирок місцевого суду від 29 липня 2024 року щодо ОСОБА_6 , виключила з кваліфікації дій доведеного обвинувачення по епізоду від 25 травня 2017 року (Епізод 1) слова «прохання та» і зменшила суму отриманої неправомірної вигоди з 3000 грн на 500 грн. 
Також виключила з доведеного обвинувачення епізод від 31 серпня 2017 року (Епізод 2) та посилання на повторність вчинення ним кримінального правопорушення. Кримінальне провадження у частині епізоду від 31 серпня 2017 року (Епізод 2), а також по епізоду від 25 травня 2017 року (Епізод 1) у частині «прохання» та суми 2 500 грн отриманої неправомірної вигоди закрила на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК. Призначила ОСОБА_6 основне покарання за ч. 3 ст. 368 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. В іншій частині вирок залишила без зміни.
При цьому, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду погодилась з висновком місцевого суду в частині доведення винуватості ОСОБА_6 в одержанні від ОСОБА_12 неправомірної вигоди в сумі 500 грн, без пропозиції її надання (з врахуванням підстав, зазначених вище) для себе, за вчинення дій в інтересах третьої особи, із використанням наданої влади, за прийняття рішення у справі на користь позивача ОСОБА_11 .
Вирішуючи питання щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 за вищевказаним обвинуваченням, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду повторно дослідила частину доказів, і за результатом судового розгляду дійшла висновку, що обвинувачення у цій частині підтверджується показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , а також: заявою про вчинення кримінального правопорушення від 23 травня 2017 року за підписом ОСОБА_12 ; письмовою згодою на залучення до конфіденційного співробітництва та проведення НСРД від 23 травня 2017 року ( ОСОБА_12 надала згоду на залучення її до проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 52017000000000339 за ч. 3 ст. 368 КК, а також була попереджена про заборону провокування осіб на вчинення злочину); протоколом від 23 травня 2017 року ( ОСОБА_12 попереджена про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування); постановою детектива НАБУ про залучення особи до слідчих дій у кримінальному провадженні від 23 травня 2017 року ( ОСОБА_12 залучено до участі в слідчих діях); протоколом за результатами проведення НСРД контроль за вчиненням злочину - спеціального слідчого експерименту від 25 травня 2017 року без додатків до протоколу (ксерокопії грошових купюр), проведеного на підставі постанови прокурора № 20/3-1205т від 25 травня 2017 року та доручення від 25 травня 2017 року № 20/3-1206т; протоколом № 14/5171п від 25 травня 2017 року за результатами здійснення НСРД з диском № 1846/к, проведеної на підставі ухвали № 01-9687т від 23 травня 2017 року, отриманої за клопотанням № 20/31161т від 22 травня 2017 року та на підставі доручення № 20/3-1177т від 23 травня 2017 року; протоколом № 14/5170п від 25 травня 2017 року за результатами здійснення НСРД із додатком диском № 1846, проведеної на підставі ухвали № 01-9687н/т від 23 травня 2017 року, отриманої за клопотанням № 20/31161т від 22 травня 2017 року та на підставі доручення № 20/3-1177т від 23 травня 2017 року; копіями матеріалів цивільної справи Ленінського районного суду м. Полтави № 553/3730/16ц, одержаними за результатами виконання ухвали від 13 вересня 2017 року, згідно протоколу від 11 жовтня 2017 року, у т.ч.: позовною заявою ОСОБА_11 від 1 листопада 2016 року, в якій як представника позивача зазначено ОСОБА_12 ; довіреністями, якими ОСОБА_21 уповноважує ОСОБА_12 представляти його інтереси; протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 1 листопада 2016 року (для розгляду справи за позовом ОСОБА_11 визначено суддю ОСОБА_6 ); ухвалою судді ОСОБА_6 від 2 листопада 2016 року про відкриття провадження у цивільній справі; журналом судового засідання від 19 травня 2017 року (під головуванням судді ОСОБА_6 відбулось судове засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_11 за участі представника позивача ОСОБА_12 , де вказано про початок судового засідання 19 травня 2017 року об 11:26, час виходу судді до нарадчої кімнати об 11:38 хв, час виходу та проголошення рішення об 11:40, час закінчення судового засідання об 11:43 та наслідки засідання - постановлення та проголошення рішення, яким задоволено вказаний цивільний позов; рішенням Ленінського районного суду м. Полтави у від 19 травня 2017 року (задоволено цивільний позов ОСОБА_11 ); CD-R диском із технічним записом судових засідань по цивільній справі №553/3730/16-ц від 1 листопада 2016 року; протоколом огляду від 30 жовтня 2017 року із додатками (копія журналу судового засідання від 19 травня 2017 року). Оглянуто копію цивільної справи за позовом ОСОБА_11 , яка була вилучена 11 жовтня 2017 року; копіями матеріалів особової справи ОСОБА_6 ; витяг із ЄРДР від 19 травня 2017 року № 42017000000001569, що підтверджує реєстрацію НАБУ кримінального провадження за фактом вимагання службовою особою судової гілки влади неправомірної вигоди, за ч. 3 ст. 368 КК; копія заяви про вчинення кримінального правопорушення від 19 травня 2017 року, відповідно до якої ОСОБА_22 повідомляє САП про вимагання суддею ОСОБА_6 неправомірної вигоди у сумі 1 000 доларів США за швидкий розгляд справи та винесення рішення у справі за позовом ОСОБА_23 ; копія письмової згоди на залучення до конфіденційного співробітництва та проведення НСРД від 19 травня 2017 року ( ОСОБА_22 підтвердив свою згоду на залучення до НСРД у кримінальному провадженні №42017000000001569 за ч. 3 ст. 368 КК), протоколом попередження про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування та роз`яснення прав особи, залученої до проведення слідчих дій від 19 травня 2017 року; постанова про залучення особи до проведення слідчих дій від 19 травня 2017 року, відповідно до якої детективом НАБУ було прийнято рішення про залучення до проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №42017000000001569 від 19 травня 2017 року ОСОБА_22 . 
Відповідні докази підтверджують підстави для початку досудового розслідування кримінального провадження № 42017000000001569 та проведення НСРД за участі свідка ОСОБА_22 щодо можливої злочинної діяльності ОСОБА_6 : витяг із ЄРДР від 23 травня 2017 року № 52017000000000339, що підтверджує реєстрацію НАБУ кримінального провадження за фактом вимагання службовою особою судової гілки влади неправомірної вигоди за вчинення дій у межах своїх повноважень, за ч. 3 ст. 368 КК; постанова прокурора САП від 25 травня 2017 року, відповідно до якої об`єднано в одне провадження матеріали досудових розслідувань за № 42017000000001569 та за № 52017000000000339 під загальним номером № 42017000000001569; постанова прокурора САП від 14 листопада 2017 року, відповідно до якої було частково закрите кримінальне провадження № 42017000000001569 у частині вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК, за фактом пропозиції ОСОБА_6 до ОСОБА_22 за посередництва іншої особи, надати ОСОБА_6 неправомірну вигоду в розмірі 750 доларів США за винесення рішення на користь позивача ОСОБА_23 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК (у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення); та інші.
Отже, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду дійшла обґрунтованого висновку про те, що вищенаведеними доказами, які є належними і допустимими, доведена винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК (за епізодом отримання неправомірної вигоди від 25 травня 2017 року в сумі 500 грн за прийняття рішення у справі на користь позивача ОСОБА_11 ) та належним чином мотивувала свої висновки, з якими погоджується й колегія суддів касаційного суду. 
Слід зазначити, що ч. 2 ст. 17 КПК передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання Суду у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості повністю дотримано.
Висновки судів щодо оцінки доказів, врахованих при доведенні винуватості засудженого, відповідають фактичним обставинам та зроблені відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Доводи про упередженість судів та обвинувальний ухил при оцінки доказів, не знайшли свого підтвердження в ході касаційного перегляду судових рішень.
Крім того, при перегляді кримінального провадження Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду ретельно перевірила і визнала необґрунтованими доводи сторони захисту про наявність в діях правоохоронних органів ознак провокації, які також були предметом перевірки місцевого суду. 
Перевіряючи доводи захисту в цій частині, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду зазначила, що провокація має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою отримання доказів і порушення кримінальної справи впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений. При цьому під пасивним розслідуванням розуміється відсутність будь-яких активних дій, які би спонукали особу вчинити злочин. 
При цьому, відповідно до усталеної судової практики, для висновку про наявність або відсутність провокації визначальним є з`ясування питання, чи мало місце з боку правоохоронних органів спонукання особи до вчинення злочину, для чого мають прийматися до уваги, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції попри початкову відмову особи, наполегливі нагадування тощо. Жодна зі згаданих обставин сама по собі не має визначального значення і лише оцінивши всі фактичні і юридичні аспекти події в сукупності, суди можуть зробити висновок, чи була поведінка агентів такою, що спонукала особу до дій, які та не вчинила б без їх втручання. 
Водночас, під час апеляційного розгляду встановлено, що матеріали справи не містять будь-яких даних, які б вказували на те, що правоохоронні органи були обізнані щодо обставин цього кримінального провадження до того, як ОСОБА_22 та ОСОБА_12 подали заяви до НАБУ . З показань вказаних свідків, наданих у суді першої інстанції убачається, що до моменту реєстрації відомостей в ЄРДР про кримінальне правопорушення та до моменту долучення правоохоронних органів до їх фіксації і розслідування, вже існували певні факти вчинення суддею ОСОБА_6 протиправних дій. 
Отже, у органу досудового розслідування були підстави для початку досудового розслідування і правоохоронні органи долучилися до фіксації та розслідування на певному етапі розвитку подій, зокрема, після подання особою заяви про вчинення злочину, що свідчить про їх пасивну роль, яка проявилася лише у належній фіксації вчинюваного кримінального правопорушення. Зазначене підтверджує відсутність підстав вважати, що мали місце провокативні дії з боку правоохоронних органів чи заявників.
Крім цього, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду зазначила, що ЄСПЛ визнає необґрунтованими та не розглядає по суті заяви щодо провокації злочину, коли заявник заперечує факт вчинення ним злочину та одночасно заявляє про провокацію на його вчинення. При цьому, суд звернув увагу, що у даному провадженні наявна така суперечливість позицій сторони захисту.
Варто зауважити, що під час апеляційного розгляду судом було безпосередньо досліджено протоколи № 14/5171п від 25 травня 2017 року та №14/5170п від 25 травня 2017 року з DVD-R диском № 1846/к. З вказаних доказів убачається, що 25 травня 2017 року було зафіксовано зустріч між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 у приміщенні Ленінського районного суду м. Полтави , факт передачі ОСОБА_12 та отримання ОСОБА_6 грошових коштів у сумі 500 грн у напівпрозорому конверті, в якому також містився диск, а також те, що ОСОБА_6 у момент передачі йому вказаного конверта бачив відповідні грошові кошти. На відеозаписі видно, що обвинувачений ОСОБА_6 , отримавши конверт, перевернув його та пересвідчився у наявності там грошових коштів, що свідчить про прямий умисел та мету на одержання цих коштів.
У підсумку, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду зазначила, що наведені обставини переконливо свідчать про те, що саме ОСОБА_6 був ініціатором протизаконних дій, оскільки він, після отримання 25 травня 2017 року від ОСОБА_12 неправомірної вигоди, будь-яких заперечень не висловив та кошти не повернув.
Що стосується походження грошових коштів - 3 000 грн та належність їх ОСОБА_18 , вручених їй 25 травня 2017 року для передачі ОСОБА_6 , то це підтверджується показаннями цього свідка та протоколом про результати контролю за вчиненням злочину - спеціального слідчого експерименту від 25 травня 2017 року. При цьому, суд зазначив, що використання особистих коштів заявників під час спеціального слідчого експерименту не заборонено кримінальним процесуальним законом.
Таким чином, доводи сторони захисту про провокацію злочину з боку правоохоронних органів не знайшли свого підтвердження у ході перевірки матеріалів провадження судами першої та апеляційної інстанцій, з чим погоджується і Верховний Суд.
Апеляційною палатою Вищого антикорупційного суду перевірено і мотивовано відхилено аргументи захисту про те, що місцевим судом не перевірено законності ухвал слідчого судді про надання дозволу на НСДР відносно ОСОБА_6 і недопустимість протоколів НСРД з додатками.
Відхиляючи вказані твердження суд зазначив, що 19 травня 2017 року ОСОБА_22 було подано заяву до САП про вчинення кримінального правопорушення за фактом вимагання суддею ОСОБА_6 неправомірної вигоди у сумі 1 000 доларів США (за швидкий розгляд справи та винесення рішення у справі за позовом ОСОБА_23 ), на підставі якої цього ж дня було внесено відомості до ЄРДР за № 42017000000001569 та розпочато досудове розслідування за ч. 3 ст. 368 КК. Далі, ОСОБА_22 надав письмову згоду на залучення його до конфіденційного співробітництва та проведення негласних (розшукових) дій, а постановою детектива НАБУ від 19 травня 2017 року ОСОБА_22 залучено до проведення слідчих дій у кримінальному провадженні.
У подальшому, орган досудового розслідування звернувся із клопотанням про надання дозволу на проведення НСРД та 23 травня 2017 року Апеляційний суд м. Києва постановив ухвалу про надання дозволу на проведення НСРД відносно ОСОБА_6 (строком на два місяці) у виді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, візуального спостереження у публічно доступних місцях із використанням відеозапису, фотографування, спеціальних технічних засобів для спостереження та аудіо-, відеоконтролю особи.
При цьому, слідчий суддя дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_6 може зустрічатися із заявником ОСОБА_22 , посередником ОСОБА_24 , іншими можливими співучасниками вчинення злочину та з особами, від яких одержує неправомірну вигоду в публічно доступних місцях, проведення НСРД дасть змогу встановити відомості, які мають значення для кримінального провадження.
Крім того, 23 травня 2017 року до НАБУ звернулася ОСОБА_12 із заявою про вимагання у неї неправомірної вигоди в сумі 3 000 грн суддею ОСОБА_6 за прийняття рішення у цивільній справі на користь ОСОБА_11 , інтереси якого вона представляла за довіреністю. 
Відтак, постановою прокурора від 25 травня 2017 року кримінальні провадження № 42017000000001569 та № 52017000000000339 були об`єднані в одне провадження під загальним № 42017000000001569, досудове розслідування здійснювалося на підставі заяв ОСОБА_22 та ОСОБА_12 . В рамках об`єднаного кримінального провадження на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва 23 травня 2017 року було проведено 25 травня 2017 року НСРД - аудіо-, відеоконтроль ОСОБА_6 .
В суді першої інстанції свідок ОСОБА_22 підтвердив обставини, зазначені у заяві про вчинення кримінального правопорушення від 19 травня 2017 року, обставини, щодо позапроцесуального спілкування ОСОБА_6 з третіми особами стосовно швидкого вирішення справи за позовом ОСОБА_22 .
З урахуванням вищенаведеного, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду дійшла висновку, що для надання дозволу на проведення НСРД відносно ОСОБА_6 існували об`єктивні дані, які давали підстави для проведення НСРД, а тому доводи сторони захисту щодо незаконності проведення НСРД та недопустимості отриманих у результаті виконання ухвали доказів є безпідставними. Колегія суддів погоджується з таким висновком та вважає, що Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду належним чином мотивувала свою позицію.
Предметом перевірки Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду також були твердження сторони захисту про те, що протокол про результати контролю за вчиненням злочину - спеціального слідчого експерименту від 25 травня 2017 року не відповідає імперативним вимогам, передбаченим КПК, проте вони не знайшли свого підтвердження. 
Зокрема, суд зазначив, що 25 травня 2017 року старшим оперуповноваженим СБУ складено та підписано протокол про результати контролю за вчиненням злочину - спеціального слідчого експерименту (проведеного на підставі постанови прокурора № 20/3-1205т від 25 травня 2017 року та доручення від 25 травня 2017 року № 20/3-1206т). Згідно з протоколом у кримінальному провадженні № 42017000000001569 було проведено НСРД щодо ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК. 
До протоколу додано ксерокопії грошових купюр, фотознімки грошових коштів у білому напівпрозорому конверті, в якому знаходився диск, які не засвідчені підписами, а також матеріали, які отримані в ході проведення контролю за вчиненням злочину (диск DVD-R № 1846 від 31 травня 2017 року; протокол № 14/5170п від 25 травня 2017 року; протокол № 14/5171п від 25 травня 2017 року).
Суд зазначив, що даним протоколом у сукупності з показаннями свідка ОСОБА_12 та відеозаписом, підтверджується надання останньою 25 травня 2017 року працівникам СБУ її власних грошових коштів у сумі 3 000 грн, 500 грн з яких (згідно відео та з врахуванням ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 26 травня 2023 року, вироку Вищого антикорупційного суду від 17 серпня 2022 року) у білому напівпрозорому конверті, в якому знаходився диск CD-R, вона передала ОСОБА_6 . У подальшому ОСОБА_6 повернув їй цей конверт, без грошових коштів.
При цьому, залучення ОСОБА_12 до проведення НСРД підтверджується постановою від 25 травня 2017 року. Відповідно до матеріалів справи вищезгаданий протокол від 25 травня 2017 року на час його складання містив гриф «Таємно» та під час його складання інші особи не залучалися.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що даний протокол складено відповідно до вимог КПК, а відсутність у ньому підпису ОСОБА_18 чи будь-яких відміток щодо відмови її від підписання цього протоколу, не свідчить про його незаконність.
Водночас, суд звернув увагу на те, що додатки до протоколу від 25 травня 2017 року, в порушення ч. 3 ст. 105 КПК, не засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста чи інших осіб, які брали участь у їх виготовленні, а тому не врахував їх при доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, оскільки вони є неналежно оформленими та були виключені при постановленні вироку 17 серпня 2022 року.
Крім того, в апеляційній скарзі сторона захисту зазначала, що місцевим судом було безпідставно відмовлено у допиті свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , в одночасному допиті свідка ОСОБА_22 та ОСОБА_28 , і захист не мав можливості допитати свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_29 за правилами перехресного допиту. Аналогічні доводи сторона захисту наводить в касаційних скаргах. 
Відхиляючи вказані твердження суд зазначив, що під час судових засідань 13 березня, 5 червня та 8 липня 2024 року місцевим судом, враховуючи пояснення прокурора та те, що захисником не доведено, що показання цих свідків мають суттєве значення для встановлення обставин цього кримінального провадження, у задоволенні клопотання сторони захисту про виклик та допит свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 і ОСОБА_25 відмовлено та роз`яснено право ознайомитися із протоколом допиту свідка ОСОБА_29 , наявного у сторони обвинувачення. 
Крім цього, суд звернув увагу, що підставі рішення Полтавського районного суду ОСОБА_29 та ОСОБА_30 із 26 вересня 2019 року знято із місця реєстрації проживання, а свідка ОСОБА_22 було допитано під час судового засідання 19 лютого 2024 року за правилами прямого та перехресного допиту.
Також суд погодився з підставами відхилення клопотання щодо допиту в якості свідка ОСОБА_26 , який працював на посаді детектива НАБУ, виходячи із змісту заявленого клопотання сторони захисту, оскільки прокурором обставини на які посилався захисник як на підставу допиту (порядок та час вчинення процесуальних дій) визнано. 
При цьому колегія суддів зазначила про відсутність підстав для допиту в якості свідка ОСОБА_25 , ОСОБА_14 та ОСОБА_31 виходячи з меж пред`явленого обвинувачення.
Відносно допиту свідка ОСОБА_27 , то суд вказав, що виходячи із змісту зафіксованої розмови у протоколі, вона не повідомляла ОСОБА_6 про провокативні дії правоохоронних органів щодо нього. ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції пояснив, що це його оцінка розмови, після цього дзвінка з нею не зустрічався. Отже, підстав оцінювати вказаний телефонний дзвінок як доказ вчинення провокації НАБУ по відношенню до обвинуваченого у апеляційного суду немає, у тому числі з врахуванням часу такого спілкування (після першого епізоду).
Водночас, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду наголосила на тому, що порушення права на перехресний допит можливе у разі проведення прямого допиту особи в судовому засіданні, а у тих випадках, коли такий прямий допит взагалі не проводився і особа фактично не допитувалася як свідок у судовому засіданні, порушити право на перехресний допит неможливо. Відтак, твердження про порушення права ОСОБА_6 на захист щодо реалізації перехресного допиту свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_29 , є необґрунтованими.
Разом з цим, суд звернув увагу на те, що 10 квітня та 8 травня 2024 року судом першої інстанції досліджувалися показання свідка ОСОБА_28 , надані ним у суді 18 травня 2022 року, та 5 червня 2024 року сторона захисту від безпосереднього його допиту відмовилася.
Поміж наведеного, предметом перевірки суду апеляційної інстанції були доводи захисту про здійснення залучення ОСОБА_18 до конфіденційного співробітництва неуповноваженою особою, оскільки до внесення відомостей до ЄРДР у детектива ОСОБА_26 не було процесуальних повноважень слідчого. 
Зокрема, захист вказував, що відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_18 були внесені 23 травня 2017 року о 15:32, однак детектив розпочав складання протоколу попередження останньої про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування та роз`яснення прав особі, залученої до проведення слідчих дій, о 15:10, і в цей же час вона надала письмову згоду на залучення до конфіденційного співробітництва та проведення НСРД на ім`я детектива ОСОБА_26 . 
Перевіривши вказані твердження суд зазначив, що це не може бути підставою для повного виправдання обвинуваченого, оскільки такі документи не є доказами у значенні ст. 84 КПК, однак такі документи враховуються судом під час ухвалення вироку для доведення законності проведення слідчих та інших процесуальних дій у кримінальному провадженні, з метою оцінки вищевказаних доказів за ознаками належності, допустимості та достовірності, встановлення інших обставин, що мають значення для цього кримінального провадження. 
Разом з тим, отримання зазначених документів до та у час внесення даних до ЄРДР не свідчать про незаконність постанови про залучення ОСОБА_12 до проведенні слідчих дій, оскільки навіть за відсутності такої постанови відсутні підстави для визнання результатів таких слідчих дій незаконними.
Спростовані судом апеляційної інстанції і доводи сторони захисту про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів - цивільної справи за позовом ОСОБА_23 , матеріали якої підтверджують штучне створення підстав для початку здійснення досудового розслідування та проведення НСРД. Суд зазначив, що в матеріалах кримінального провадження наявна копія цієї цивільної справи, яка отримана захисником ОСОБА_8 4 квітня 2024 року на підставі ухвали Вищого антикорупційного суду від 22 березня 2024 року та за клопотанням захисника від 5 червня 2024 року долучена до матеріалів справи.
Доводи сторони захисту про відмову у задоволенні клопотання про надання тимчасового доступу до речей і документів - ухвал слідчих суддів апеляційного суду про надання дозволу на проведення НСРД щодо ОСОБА_22 та ОСОБА_25 суд визнав необґрунтованими, вказавши, що вони не стосуються епізоду вчинення ОСОБА_6 злочину за участю ОСОБА_12 у травні 2017 року та не були підставою для проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.
На переконання колегії суддів, вищенаведені висновки Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду є вмотивованими та такими, що узгоджуються з матеріалами кримінального провадження і відповідають вимогам закону. 
Відносно тверджень захисту про те, що суд апеляційної інстанції не допитав повторно свідків, то слід зазначити наступне.
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
З матеріалів справи убачається, що Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду не встановила передбачених ч. 3 ст. 404 КПК підстав для повторного допиту свідків, проте з метою перевірки тверджень сторони захисту дослідила частину письмових документів та доказів. 
Зокрема, судом було безпосередньо досліджено: копію заяви про вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_22 ; заяву про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_12 ; витяги з ЄРДР; постанову про об`єднання кримінальних проваджень; ухвалу слідчого судді Апеляційного суду м. Києва про надання дозволу на проведення НСРД; додатки до протоколу про результати контролю за вчиненням злочину - спеціального слідчого експерименту; постанову про закриття кримінального провадження за заявою ОСОБА_22 ; протокол № 14/5171п від 25 травня 2017 року, складений за результатами здійснення НСРД; протокол № 14/5170п від 25 травня 2017 року, складений за результатами здійснення НСРД.
Крім того, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що в разі, коли суд першої інстанції дослідив докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Для прийняття рішення суду апеляційної ністанції достатньо перевірити ці докази, що і було зроблено під час апеляційного розгляду. Отже, порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК з боку суду апеляційної інстанції не вбачається.
Суд відхиляє доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про те, що судом апеляційної інстанції не було з`ясовано його позицію по справі на час перегляду вироку. З матеріалів кримінального провадження убачається, що під час апеляційного розгляду ОСОБА_6 підтримав свою апеляційну скаргу та скаргу захисника з мотивів, зазначених в них, просив скасувати вирок місцевого суду і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Заперечень проти клопотань захисника ОСОБА_7 не висловлював. Крім цього, ОСОБА_6 виступав в судових дебатах та йому було останнє слово, що додатково підтверджується журналом судового засідання. 
Відносно тверджень ОСОБА_6 про те, що він не міг бачити, що знаходиться у конверті, який йому передала ОСОБА_12 , то слід зазначити наступне.
Так, у суді першої інстанції ОСОБА_12 підтвердила, що з ОСОБА_6 вона познайомилась безпосередньо на судовому засіданні під час розгляду справи за позовом ОСОБА_11 інтереси якого вона представляла. Пояснила, що по закінченню засідання суддя ОСОБА_6 сказав, щоб представники відповідача вийшли, а її попрохав залишитись і, підійшовши до неї, продемонстрував клаптик паперу (стікер) із написаною сумою грошових коштів 3 000 грн, при цьому проговоривши, що їй потрібно принести диск, показуючи на клаптик паперу, який він тримав у руці, та потім залишив у себе, і після цього буде рішення у справі. В подальшому, вона передала ОСОБА_6 запитувані ним грошові кошти з диском у прозорому конверті для диску. Додала, що диск був пустий та передавався тому, що у конверті з ним були її власні грошові кошти, які вона до цього надала працівникам правоохоронних органів, які їх оглянули та під опис видали свідку. При цьому, свідок зазначила, що ОСОБА_6 бачив, що у конверті були грошові кошти, оскільки конверт був прозорий, та після його отримання ОСОБА_6 ставив питання, з яких було зрозуміло, що гроші він бачив. Від працівників НАБУ свідок дізналась, що одразу в травні не затримували ОСОБА_6 , оскільки мали далі документувати і проводити слідчі дії стосовно нього. 
Крім того, з досліджених у суді першої та апеляційної інстанції протоколах за результатами здійснення НСРД у кримінальному провадженні та диску DVD-R № 1846/к вбачається, що під час зустрічі 25 травня 2017 року у приміщенні районного суду ОСОБА_12 передала та ОСОБА_6 отримав грошові кошти в напівпрозорому конверті, в якому також містився диск, та те, що ОСОБА_6 в момент передачі вказаного конверта із диском бачив грошові кошти. При цьому, отримавши конверт, ОСОБА_6 перевернув його та пересвідчився у наявності там грошових коштів. 
Отже, твердження ОСОБА_6 про те, що він не міг бачити, що знаходиться в конверті, який йому передала ОСОБА_12 , є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доказами, а також іншими доказами, які детально викладені у вироку та ухвалі. 
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційних скаргах сторони захисту (зокрема, про наявність провокації вчинення злочину з боку правоохоронних органів та осіб, які діють за їх дорученням, у зв`язку з чим всі отримані докази є недопустимими; про необізнаність ОСОБА_6 відносно вмісту переданого ОСОБА_12 конверту; про те, що висновки судів відносно доведення винуватості ОСОБА_6 в одержанні неправомірної вигоди ґрунтуються виключно на припущеннях та інші). Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, Верховний Суд знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим доказам. 
На переконання колегії суддів, судові рішення відповідають вимогам ст. 370 КПК, а ухвала суду апеляційної інстанції - ст. 419 цього Кодексу. Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду надала обґрунтовані відповіді на основні доводи, зазначені в апеляційних скаргах, навела переконливі аргументи на їх спростування, указала підстави, з яких визнала апеляційні скарги необґрунтованими, та належним чином мотивувала свою позицію. 
Доводів сторони захисту про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, є необґрунтованими виходячи з наступного. 
Статтями 50 і 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Так, санкція ч. 3 ст. 368 КК (у редакції, яка діяла станом на час вчинення злочину) передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.
В ході призначення покарання місцевий суд врахував позитивні характеристики ОСОБА_6 , його вік, те, що він одружений і має на утриманні малолітню дитину, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має вищу освіту, працює на посаді судді, є військовослужбовцем і має військове звання майор юстиції, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, яка пом`якшують чи обтяжують покарання судом не встановлено.
Крім цього, оскільки вчинення злочину було невід`ємно пов`язано із посадою ОСОБА_6 , із метою запобігання вчинення ним нових корупційних злочинів після відбуття основного покарання, суд вважав за необхідне застосувати додаткове покарання у виді позбавлення його права обіймати посади в органах судової влади. 
Урахувавши всю сукупність наведених обставин, даних про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, мобілізований до лав Збройних сил України, кількість епізодів злочинної діяльності (два), а також те, що суспільна небезпечність вчиненого ним злочину є значною, оскільки злочин вчинений професійним суддею, що підриває довіру суспільства у судову систему держави, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 368 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посади в органах судової влади на строк 3 роки та з конфіскацією майна.
При цьому Суд наголосив на неможливості призначення засудженому покарання з урахуванням статей 69 чи 75 КК, оскільки вчинене ним кримінальне правопорушення є корупційним.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції зазначив, що враховуючи повну відсутність каяття та повне заперечення своєї очевидної протиправної поведінки, яка мала наслідком вчинення тяжкого злочину, призначене ОСОБА_6 основне покарання у виді позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади в органах судової влади строком на 3 роки та з конфіскацією майна, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Водночас, враховуючи зменшення обсягу обвинувачення, службу засудженого у лавах Збройних сил України, а також стан його здоров`я, суд апеляційної інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 основного покарання у мінімальної межі, встановленій в санкції ч. 3 ст. 368 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Крім цього, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду зазначила, що з огляду на відсутність доказів, що підтверджують наявність у ОСОБА_6 захворювання, передбаченого у «Переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», підстави для звільнення останнього як від кримінальної відповідальності, так і від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 84 КК відсутні.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 84 КК у випадку тяжкої хвороби засуджена особа може бути звільнена від покарання або його відбування в порядку статей 537, 539 КПК на стадії виконання вироку.
Отже, Верховний Суд вважає, що покарання ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, сторона захисту у касаційних скаргах не навела.
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, та матеріали розглядуваної справи не містять вказівки на допущення порушень норм матеріального чи процесуального законів, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих судових рішень судами попередніх інстанцій. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційні скарги - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Вищого антикорупційного суду від 29 липня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та прокурора - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3