ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 грудня 2025 року 
м. Київ

справа № 641/5096/20
провадження № 61-5547св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідачі:         ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Крижановський Микола Валентинович, на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року у складі судді Високих М. С., додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2024 року у складі судді Високих М.С., постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2025 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Дряниці Ю. В., Обідіної О. І., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якій, з урахуванням уточнених позовних вимог від 17 грудня 2020 року, просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вказаної квартири.
Позов мотивовано тим, що 03 січня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким позивачка набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., реєстровий номер 2.
Вказана квартира належала ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
06 лютого 2020 року стороною позивачки було виявлено факт перебування у вказаній квартирі осіб, які не мали права там проживати, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим була викликана поліція.
19 лютого 2020 року за заявою адвоката Чумака Р. В. на виконання ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2020 року у справі № 641/1095/20 за вказаним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено провадження № 12020220540000323 за статтею 356 КК України.
ОСОБА_4 стала власником квартири на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2019 року по справі № 641/6456/13-ц, згідно якого, зокрема скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , та визнано за ОСОБА_4 право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 . Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2019 року в цій частині залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 11 червня 2019 року.
Договорів оренди позивачка з відповідачами не укладала, інших законних підстав на користування вказаним житловим приміщенням вони не мають, проживають у квартирі, яка належить позивачці, без її дозволу, чим створюють перешкоди у користуванні власністю.
Посилаючись на викладене, просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_3 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка як власник квартири з 2020 року не має можливості нею вільно користуватись, оскільки в цій квартирі безпідставно проживають відповідачі, які добровільно житло не звільняють, ОСОБА_3 в квартиру не допускають.
За встановлених обставин, суд першої інстанції вважав ефективним способом захисту порушеного права позивачки усунення перешкод у здійсненні права користування належним їй майном у порядку статті 391 Цивільного кодексу України шляхом виселення відповідачів.
Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 12 500,00 грн понесених витрат на правничу допомогу з кожної.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2025 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року залишено без змін.
Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2024 року змінено, зменшено суму судових витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , з 12 500,00 грн до 5 000,00 грн з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що  ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру на законних підставах, що на час розгляду справи в суді спростовано не було, а безпідставне проживання у квартирі відповідачів створює позивачці перешкоди у здійсненні своїх прав, зокрема, права користування власним майном.
Установивши, що ОСОБА_3 як власник спірної квартири категорично заперечує проти проживання у ній відповідачів, які без її згоди вселилися у спірне житлове приміщення, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо усунення позивачці перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Зменшуючи розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих судом першої інстанції з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , з 12 500,00 грн до 5 000,00 грн з кожного, апеляційний суд прийняв до уваги співмірність витрат позивачки із складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг, критерії реальності адвокатських витрат. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
28 квітня 2025 року адвокат Крижановський М. В.в інтересах  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2025 року.

З урахуванням уточненої касаційної скарги від 30 травня 2025 року заявник просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 в повному обсязі. 

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанційз порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу від 14 липня 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Чумак Р. В. просив суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

14 липня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 03 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. та зареєстрованого у реєстріза № 2, продавець  ОСОБА_4 передала у власність покупця  ОСОБА_3 , а покупець  ОСОБА_3  прийняла квартиру       АДРЕСА_2 , сплативши суму еквівалентну 25 000 дол. США, що становить 592 000 грн.
Відповідно до пункту 2 вказаного договору, майно належить продавцю ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього, право власності зареєстровано 08 листопада 2019 року, номер запису про право власності 34129189, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 37461363101.
Квартира АДРЕСА_2 , належала ОСОБА_4 на підставі рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 25 лютого 2019 року у справі № 641/6456/13-ц, яким за позовом ОСОБА_4 витребувано вказану квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 . Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 . Визнано за     ОСОБА_4 право власності на квартиру           АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 .
Постановою Харківського апеляційного суду від 11 червня 2019 року у справі № 641/6456/13-ц апеляційну скаргу     ОСОБА_1 задоволено частково.Рішення Комінтернівського Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про витребування квартири АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 про витребування квартири АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння залишено без задоволення. В іншій частині рішення залишено без змін.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 січня 2020 року № 195591513 квартира    АДРЕСА_2 , загальною площею 45.2 кв.м., житловою площею 27.5 кв.м., належить  ОСОБА_3  на праві приватної власності. Дата реєстрації - 03 січня 2020 року. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 2, виданий 03.01.2020, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І. 
06 лютого 2020 року адвокатом ОСОБА_3 - Чумаком Р. В. була викликана поліція за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що у вказаній квартирі знаходились сторонні особи, які не мали права там проживати. Після прибуття за викликом співробітники Слобідського відділу поліції прийняли заяву про вчинення кримінального правопорушення № 2851 та взяли пояснення осіб які знаходились у квартирі. 
Слідчим слідчого відділу Слобідського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Черкашиним В. В. 19 лютого 2020 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12020220540000323 за статтею 356 КК України.
Відповідачі не заперечують, що вони проживають у квартирі АДРЕСА_2 . При цьому зазначають, що у вказаному житловому приміщенні також проживають: донька ОСОБА_2 - ОСОБА_7 та неповнолітні онуки ОСОБА_2 : ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Вимоги щодо виселення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 позивачкою ОСОБА_3 в межах цієї справи не заявлені.
Згідно із довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова № 11-002393-2019 від 19 листопада 2019 року, за заявою ОСОБА_4 було прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 ,   ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , на підставі документів, які свідчать про припинення у цих осіб підстав на право користування житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням.
Станом на 17 січня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 жодна особа не зареєстрована. 
Відповідно до інформаційної довідки № 205006508 від 23 березня 2020 року та інформаційної довідки № 371664431 від 27 березня 2024 ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 , з розміром частки 1/1.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
За змістом статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Разом із тим, за змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що вона як власник спірної квартири з 2020 року не має можливості нею вільно користуватись, оскільки в ній безпідставно проживають відповідачі, які добровільно житло не звільняють, позивачку в квартиру не допускають.
Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Судами встановлено, що  ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру на законних підставах, а безпідставне проживання у цій квартирі відповідачів створює позивачці перешкоди у здійсненні своїх прав, зокрема, права користування власним майном.
Установивши, що ОСОБА_3 , як власницяспірної квартири категорично заперечує проти проживання у ній відповідачів, які без її згоди вселилися у спірне житлове приміщення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо усунення позивачці перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів.
Верховний Суд, оцінюючи виселення  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивачки - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідачів зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним.
При таких обставинах колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність твердження відповідачів щодо непропорційного втручання у їх право на мирне володіння майном.
Щодо додаткового судового рішення
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). 

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону № 5076-VI, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. 

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). 

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи при зверненні до суду з позовом позивачка зокрема просила суд стягнути з відповідачів на її користь 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 

У своїй промові від 04 грудня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Чумак Р. В. Зазначив, зокрема, про те, що докази витрат позивачки на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п'яти днів після ухвалення рішення судом.
На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивачки до заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу від 09 грудня 2024 року було долучено ордер серії АХ № 1022020 від 17 серпня 2020 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії СМ № 000461 від 27 лютого 2017 року, договір про надання правової допомоги від 03 січня 2020 року, детальний опис робіт, виконаних адвокатом за договором про надання правової допомоги від 03 січня 2020 року, та акт приймання-передачі послуг від 09 грудня 2024 року за договором про надання правової допомоги від 03 січня 2020 року.
19 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Крижановський М. В. подав заперечення на клопотання про ухвалення додаткового рішення, яке обґрунтував тим, що заявлений розмір витрат у сумі 25 000,00 грн не відповідає засадам цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, а також не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Приймаючи до уваги співмірність витрат позивачки із складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг, критерії реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування витрат позивачки на правничу допомогу адвоката саме в розмірі 10 000,00 грн.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року, додаткового рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2024 року, та постановиПолтавського апеляційного суду від 31 березня 2025 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2025 року, у зв`язку із залишенням цих судових рішень без змін необхідно поновити їх дію.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Крижановський Микола Валентинович, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2025 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року, додаткового рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2024 року та постановиПолтавського апеляційного суду від 31 березня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов