Номер провадження: 22-ц/813/3331/26 
Справа № 947/7824/25
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Сегеди С.М., Комлевої О.С.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
27 лютого 2025 року ОСОБА_3 звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 2023 року по 2024 року у розмірі 1/2 частини понесених витрат, що становить в сумі 38372,13 грн.
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона та відповідач з 10 квітня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Донецька від 11 квітня 2013 року по справі №257/2455/13-ц. 
За період перебування в шлюбу в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Заочним рішенням Київського районного суду міста Донецька від 16.05.2012 року по цивільній справі №2/0523/1664/2012 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 17 квітня 2012 року.
Як стверджує позивачка, з лютого 2022 року відповідач ОСОБА_1 припинив виконувати рішення Київського районного суду міста Донецька від 16 травня 2012 року про стягнення аліментів, у зв`язку з чим позивачка була змушена звернутись з виконавчим листом до органів виконавчої служби з метою виконання останнім рішення суду. 
На теперішній час, відповідач сплачує аліменти на малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини усіх його доходів в розмірі 3240,00 грн щомісячно.
Позивачка вказувала, що вона є внутрішньо переміщеною особою, самостійно проживає разом з дитиною, у неї відсутній постійний дохід та станом на час подання позову у зв`язку зі звільненням займається пошуком роботи. Позивачка також вказує, що вона самостійно займається вихованням дитини, яка часто потребує медичної допомоги, знаходиться під постійним доглядом невролога, а також має здібності до програмування та вивчає іноземну мову, що потребує додаткових витрат, які наразі несе вона особисто, а відповідач участі не бере.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивачки до суду з даним позовом про стягнення з відповідача частки понесених позивачем додаткових витрат на дитину за заявлений період.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування понесених додаткових витрат на малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 2023 року по 2024 року, одноразово в загальному розмірі 23942 гривні 58 копійок. У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в іншій частині відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1211 гривень 20 копійок. 

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на порушення норма матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1)позивачка щодо медичних витрат не зазначила, чому вона не змогла скористатись послугами державних та комунальних медичних закладів в той час як інші витрати не виходять за межі звичайних, які мають покриватись аліментними виплатами, зокрема витрати на медичні препарати, а суд не звернув на це уваги, тобто не довела їх винятковість;
2)суд першої інстанції проігнорував те, що у ФОП ОСОБА_6 основним видом діяльності ФОП є 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Серед інших видів зазначений такий вид діяльності як 85.59 Інші види освіти, н.в.і.у. який включає навчання мовам і навичкам спілкування. Тобто для цього ФОП такий вид діяльності не є пріоритетним, що ставить під сумнів належний рівень таких послуг. Також не додано доказів належного рівня освіти ФОП ОСОБА_6 відсутній диплом, що підтверджує належний рівень освіти), та наявної ліцензії на ведення освітньої підготовки відповідного рівня. Виписка надана ФОП ОСОБА_6 не містить жодних посилань на те, за які саме послуги проводилась оплата, відсутній договір з надання освітніх послуг.

Порядок розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 27 січня 2026 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 починаючи з 10.04.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Донецька від 11.04.2013 року по цивільній справі №257/2455/13-ц, яке набрало законної сили 23.04.2013 року.
За час перебування у шлюбі, у сторін народився син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, в якому в графі відомостей про батька зазначено – ОСОБА_1 , в графі відомостей про матір – ОСОБА_5 . Станом на час розгляду справи, ОСОБА_4 є малолітнім.
16 травня 2012 року заочним рішенням Київського районного суду міста Донецька по цивільній справі №2/0523/1664/2012 ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 17 квітня 2012 року. Вказане заочне рішення набрало законної сили 29.05.2012 року.
Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 18.10.2019 серії НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінила прізвище на ОСОБА_7 , про що 18.10.2019 року Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області складено відповідний актовий запис №37.
Малолітній син сторін по справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає разом з матір`ю – ОСОБА_3 .
Відповідно до довідки №Е153021/04/2025/0003 від 21.04.2025, виданої Одеською філією Одеського обласного центру зайнятості на ім`я ОСОБА_3 , остання зареєстрована як безробітна в Одеській філії Одеського обласного центру зайнятості з 18 березня 2025 року по час надання довідки. Заяву на проходження навчання не подавала. Питання зайнятості особи станом на час видачі довідки не вирішено.
Як вбачається з поданих позивачем до суду доказів, за період з 2023 року по 2024 року, малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з захворюванням проходив огляд у сімейного лікаря. Також, малолітній перебував на постійному обстеженні у лікаря-невролога, лікаря-травматолога та лікаря-ортопеда, за призначенням яких проходив курс лікування для покращення стану здоров`я, а також проходив лікування ротової порожнини у стоматологічній клініці. Крім того, у зв`язку зі здібностями та вподобаннями малолітньої дитини, останній дистанційно вивчає програмування в онлайн школі «Robocode» та додатково займається вивченням англійської мови з викладачем.
Позивачка вказує, що за вказані заходи нею були витрачені грошові кошти в загальній сумі 76744,26 грн., які вона вважає додатковими витратами, за наслідком чого просить суд стягнути з відповідача 1/2 частку цих витрат, що становить в сумі 38372,13 грн.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Положеннями ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою та другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Так, статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно (ч.2ст. 185 СК України).
У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.
У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження № 61-17663св21) викладено правові висновки про те, що положення статті 185 СК України стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається у зазначеній статті. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.
Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19).
Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного суду «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. 
Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад: витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто, не тільки факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений, а й необхідність у них, а також має прослідковуватись причинно-наслідковий зв`язок між доказами понесених витрат.
Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні. Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, необхідно враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на свою дитину, лише при обов`язковій умові, якщо це обумовлено розвитком її здібностей, хворобою тощо. Цей перелік не є вичерпним - сюди входять усі потреби дитини, які не покриваються аліментами на її утримання.
У разі лікування, протезування, санаторно-курортного лікування розмір додаткових витрат з огляду на судову практику, може обґрунтовуватися медичними документами, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини: виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, консультативні висновки тощо.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від аліментів коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Досліджуючи подані позивачкою до суду докази на підтвердження заявлених вимог судом першої інстанції правильно встановлено таке.
Позивачкою заявлено до стягнення з відповідача 1/2 частку розміру понесених нею витрат на дитину, в якості додаткових, за період з 2023 року по 2024 року, на: проходження курсу магнітотерапії, у зв`язку з призначенням лікаря травматолога в сумі 1548,00 грн; лікування запалення ротової порожнини у лікаря стоматолога в сумі 2600,00 грн; у зв`язку з поставленим діагнозом – плоскостопість закупівлею устілок в сумі 1150,00 грн; відвідування басейну в сумі 2190,00 грн; проходження МРТ головного мозку за призначенням лікаря невролога в сумі 1600,00 грн; прийом у лікаря-терапевта у зв`язку з пошкодженням суглобу на суму 800,00 грн; проведення тесту на підтвердження грипу та COVID в сумі 280,10 грн; дослідження серця за призначенням лікаря в сумі 900,00 грн; повторне проходження МРТ головного мозку за призначенням невролога в сумі 1600,00 грн; закупівлею медичних препаратів на суму 1321,36 грн у зв`язку з призначення лікарем-неврологом; проходження курсу судинної терапії в сумі 1345,80 грн; витрати на відвідування занять з програмування в загальній сумі 26389,00 грн; відвідування занять з вивчення англійської мови в сумі 35020,00 грн.
На підтвердження вказаних витрат позивачка в якості доказів надала: огляд сімейного лікаря від 19.02.2024, у відповідності до якого малолітньому поставлено діагноз R80 Грип; результат лабораторного дослідження у ТОВ «Смартлаб» від 19.02.2024 та рахунок на взяття біологічного матеріалу на COVID та експрес тест Грип А від 19.02.2024 на суму 280,10 грн; довідка а також характеристика від 12.12.2024 ФОП ОСОБА_6 про те, що син ОСОБА_2 – ОСОБА_8 навчається у ФОП ОСОБА_6 з 06.03.2023 англійської мови та надано виписку по рахунку останньої за період з 01.02.2023 по 12.12.2024; призначення лікарем-неврологом лікувальних препаратів «Тонгінал» та «Кардонат» та копії придбання даних препаратів у мережах аптек; огляд у лікаря ортопеда-травматолога амбулаторно від 31.01.2023, яким призначено проходження курсу магнітолазеру №10 та копії чеків про сплату за проходження курсу магнітотерапії кількістю 10 процедур; довідку про перебування на амбулаторному огляді; призначення лікарем-неврологом проходження МРТ головного мозку та акт №ОМDT 1043 здачі-прийняття робіт (надання послуг) з МРТ головного від 21.10.2023; квитанцію до прибуткового касового ордеру №3490 від 09.06.2024 року, підстава – медичні послуги МРТ. ОМЕІ 0434; квитанцію на придбання устілок за рекомендацією лікаря внаслідок поставленого діагнозу – плоскостопість; квитанція щодо оплати за відвідування басейну; виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №99512, відділення нейрохірургії з рекомендацією на придбання медичних препаратів: «Нообут», «Нейромедин», «Неовітам», «Декристол» та копію квитанції на придбання вказаних ліків від 07.11.2023; договір №224112 про надання послуг з навчання робототехніки та програмування дітей віком з 10 до 16 років в онлайн-школі «Robocode», укладений 05.09.2023 між ФОП ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , в якому зазначено, що вартість одного місяця навчання становить 1600,00 грн (в разі, коли в місяці 4 тижні) без ПДВ, з розрахунку 400,00 грн за одне заняття; договір №224113 про надання послуг з навчання робототехніки та програмування дітей віком з 10 до 16 років в онлайн-школі «Robocode», укладений 03.09.2021 між ФОП ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , в якому зазначено, що вартість одного місяця навчання становить 1850,00 грн (в разі, коли в місяці 4 тижні) без ПДВ, з розрахунку 462,50 грн. за одне заняття; характеристику ОСОБА_4 про навчання в онлайн-школі «Robocode» та виписку по картці ОСОБА_2 від 02.11.2024 та 16.01.2025; проходження УЗД серця (ехокардіоскопія) у дітей за рекомендацією лікаря-кардіолога; акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), складений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_11 про проведення робіт з надання послуг пацієнту ОСОБА_4 ; консультація у лікаря-травматолога від 08.02.2024. До даних доказів позивачкою також надані відповідні квитанції, які містяться в матеріалах справи.
Щодо доказів наданих на проходження лабораторного дослідження в ТОВ «Смартлаб», судом першої інстанції правильно не прийнято, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження, що відповідне дослідження було пов`язано саме з лікуванням чи захворюванням дитини, проводилось за направленням сімейного лікаря, а відтак суд доходить до висновку, що відповідне обстеження було проведено позивачкою з власної ініціативи та не пов`язано з наявністю особливих обставин, що є критерієм віднесення таких витрат до додаткових.
Щодо доводів позивача про віднесення до додаткових витрат в сумі 26389,00 грн, витрати понесені позивачкою за відвідування малолітнім онлайн школу «Robocode» з вивчення програмування, суд першої інстанції правильно вважав необґрунтованими, оскільки позивачкою не доведено, що відповідні заняття дитини, пов`язані із розвитком особливих її здібностей, у тому числі було призначено за рекомендацією лікарів. Також не надано до суду доказів, що малолітнім за наслідком відповідних занять було досягнуто у цьому об`єктивно виражених істотних результатів порівняно з іншими дітьми його віку, що у свою чергу доводить наявність таких здібностей і обумовлює їх подальший розвиток.
Судом першої інстанції правильно одночасно враховано висновок Верховного Суду викладений у постанові від 30 січня 2019 у справі №205/4622/16-ц, згідно з яким не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат одного із батьків на відвідування дитиною дитячого гуртка.
Щодо доводів позивачки про стягнення з відповідача в якості додаткових витрат – 2190 грн, як витрати понесені позивачкою з відвідування малолітнім ОСОБА_4 басейну, суд першої інстанції також правильно вважав необґрунтованими, оскільки надані до позову квитанції від 21.02.2024 на підтвердження сплати суми коштів у розмірі 2190,00 грн не містять інформації щодо призначення платежу, а відтак суд позбавлений можливості встановити, що відповідні кошти були сплачені позивачкою саме за відвідування дитину басейну.
Щодо інших доказів на підтвердження понесення позивачкою додаткових витрат в загальній сумі 47885,16 грн, що складаються з витрат: за проходження курсу магнітотерапії, у зв`язку з призначенням лікаря травматолога в сумі 1548,00 грн; за лікування запалення ротової порожнини у лікаря стоматолога в сумі 2600,00 грн; за закупівлею устілок в сумі 1150,00 грн.; за проходження МРТ головного мозку в сумі 1600,00 грн; за прийом у лікаря-травматолога у зв`язку з пошкодженням суглобу на суму 800,00 грн; за дослідження серця в сумі 900 грн; за повторне проходження МРТ головного мозку в сумі 1600 грн; за закупівлею медичних препаратів на суму 1321,36 грн; за проходження курсу судинної терапії в сумі 1345,80 грн; за відвідування занять з вивчення англійської мови в сумі 35020 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх належність, допустимість, обґрунтованість та достатність, такими, що дійсно підтверджують наявність особливих обставин пов`язаних з дитиною, її лікуванням та навчанням.
Відповідачем до суду в порушення положень ч.1 ст. 81 ЦПК України у встановленому законом порядку не надано будь-яких належних і допустимих доказів на спростування вказаних обставин, як і не надано доказів на підтвердження участі у вказаних додаткових витратах на дитину та не надано доказів на підтвердження наявності будь-яких обставин що зумовлюють неможливість прийняття в їх участі, у тому числі доказів на підтвердження: свого стану здоров`я; матеріального становища, наявності у нього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина; відсутності на праві власності, володіння та/або користування у майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, тощо.
Враховуючи викладене, приймаючи рівний обов`язок між батьками з утримання власної дитини, у тому числі участі у додаткових витратах на дитину, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про часткову обґрунтованість заявлених вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 23942,58 грн у відшкодування 1/2 частини понесених позивачкою додаткових витрат на дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 2023 рік по 2024 року від загальної суми 47885,16 грн, що складаються з витрат: за проходження курсу магнітотерапії, у зв`язку з призначенням лікаря травматолога в сумі 1548,00 грн, 1/2 частка яких становить 774,00 грн; за лікування запалення ротової порожнини у лікаря стоматолога в сумі 2600,00 грн, 1/2 частка яких становить 1300 грн; за закупівлею устілок в сумі 1150,00 грн, 1/2 частка яких становить 575,00 грн; за проходження МРТ головного мозку в сумі 1600 грн, 1/2 частка яких становить 800 грн; за прийом у лікаря-травматолога у зв`язку з пошкодженням суглобу на суму 800 грн, 1/2 частка яких становить 400 грн; за дослідження серця в сумі 900,00 грн, 1/2 частка яких становить 450,00 грн; за повторне проходження МРТ головного мозку в сумі 1600 грн, 1/2 частка яких становить 800 грн; за закупівлею медичних препаратів на суму 1321,36 грн, 1/2 частка яких становить 660,68 грн; за проходження курсу судинної терапії в сумі 1345,80 грн, 1/2 частка яких становить 672,90 грн; за відвідування занять з вивчення англійської мови в сумі 35020,00 грн, 1/2 частка яких становить 17510,00 грн.
За наслідком вищевикладеного в цілому, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності та вимоги закону, суд першої інстанції правильно вважав позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення з останнього додаткових витрат понесених за період з 2023 рік по 2024 рік на малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводів апеляційної скарги (обрання не державного чи комунального медичного закладу, не отримання направлень на медичні обстеження, якість надання ФОП ОСОБА_6 послуг та інші), то колегія суддів зазначає, що вони не стосується предмета доказування у справах за позовами про стягнення додаткових витрат на дитину, атому не беруться судом апеляційної інстанції до уваги.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Колегія суддів вважає, що фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Додатково колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Крім того, у статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 27 січня 2026 року.

Головуючий        Р.Д. Громік

Судді:        О.С. Комлева

С.М. Сегеда