ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року
м. Київ

справа № 357/18379/24
провадження № 61-14436св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2025 року в складі судді ЯрмолаО. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року в складі колегії суддів Саліхова В. В., Євграфової Є. П., Левенця Б. Б.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Надія Петрівна, про розірвання договору дарування та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив розірвати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 19 серпня 2006 року, укладений між ним та його дочкою - ОСОБА_2 .
Позов мотивовано тим, що 19 серпня 2006 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Руденко Н. П., відповідно до умов якого він подарував своїй дочці житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами.
Він є людиною похилого віку, на момент укладення договору йому виповнився 71 рік та на той час у нього вже почалися проблеми зі здоров`ям, розвивалася хвороба Паркінсона, він потребував сторонньої допомоги, зокрема й щодо утримання будинку. Позивач вважав, що дочка буде надавати допомогу з утримання будинку, але в дійсності між ними склалися не зовсім близькі і родинні відносин. Станом на 2006 рік відповідачка проживала окремо в м. Києві, дуже рідко навідувалася, певний час допомагала, однак у будинок не заселялася, не проживала там. Наразі відповідачка не з`являється в подарованому їй будинку, не користується ним, витрат на утримання подарованого будинку не несе. 
Будинок перебуває у занедбаному стані та потребує негайного ремонту, оскільки відбуваються постійні протікання даху в кухні та ванній кімнаті. Відповідачка своїм ставленням до подарованого їй нерухомого майна створює загрозу безповоротної втрати дарунка, який має для позивача велику немайнову цінність, оскільки в цей будинок було вкладено багато сил та праці, і взагалі цей будинок пов`язаний з усім життям позивача. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
10 червня 2025 року заочним рішенням Білоцерківського районного суду Київської області в задоволенні позову відмовлено.
09 жовтня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Заочне рішення Білоцерківського районного суду Київської області  від 10 червня 2025 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено наявності підстав безповоротної втрати дарунка і що будинок має для дарувальника велику немайнову цінність, яку майже 20 років тому він відчужив саме у спосіб укладення договору дарування, а не за договором довічного утримання, чи іншими правочинами. Позивач зазначав, що подарував будинок дочці, оскільки вважав, що вона буде надавати допомогу з утримання будинку, який потребує капітального ремонту.Однак матеріали справи не містять жодного доказу, що відповідачка не проживала у вказаному будинку з 2006 року чи не здійснювала там жодних ремонтних робіт. Не доведено належними та достатніми доказами, що відповідачкоюдопущена бездіяльність та недбайливе ставлення до предмета дарування, що створює загрозу безповоротної втрати дарунка шляхом його руйнації, не надано доказів понесення позивачем будь-яких витрат на його утримання, відновлення. Оспорюваний договір дарування будинку укладено у встановленому законом порядку і підстав для його розірвання немає. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
13 листопада 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 лютого 2024 року в справі № 761/20359/21 та від 14 грудня 2021 року в справі № 539/1509/20, про те, що недбале ставлення до дарунку може бути підставою для розірвання договору, якщо існує загроза втрати майна для дарувальника. 
Будинок має зношений, недоглянутий вигляд. Покрівля протікає в кількох місцях, зовнішні стіни потребують утеплення. Внутрішня поверхня стін в основних приміщеннях не опоряджена, проступає волога. Електропроводка потребує заміни, інженерні мережні зношені. У процесі обстеження будинку експертом виявлено більше десятка вертикальних, а також похилих тріщин у внутрішніх стінах. Житло потребує термінового ремонту. Відповідачка не здійснює належний догляд за будинком, що свідчить про її недбале ставлення до дарунку та створює загрозу безповоротної втрати ним єдиного житла. 
Відсутній висновок Верховного Суду щодо статті 727 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України стосовно правової природи немайнової цінності житла як предмета договору дарування та можливості врахування цієї обставини під час вирішення спорів про розірвання такого договору. Спірний житловий будинок має для нього немайнову цінність, адже він проживав у ньому понад 36 років, разом із дружиною створював сімейний осередок, вкладав особисту працю, сили й душу в його облаштування. Будинок є не лише об`єктом права власності, а частиною життя й пам`яті, місцем, що має глибоке моральне значення. 
Апеляційний суд слухав справу без участі позивача та його представника, безпідставно відмовивши в клопотанні про відкладення розгляду справи через неможливість адвоката прибути в судове засідання. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 серпня 2006 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який 28 жовтня 2006 року зареєстровано за ОСОБА_2 .
Матеріали справи містять звіт про проведення технічного обстеження і оцінку технічного стану основних будівельних конструкцій та інженерних мереж житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що будинок перебуває в обмежено придатному експлуатаційному стані; несуча здатність та міцність основних несучих та огороджуючих конструкцій зберігається, наявні численні тріщини, протікання покрівлі, відсутність внутрішнього опорядження призводить до того, що конструкції постійно замокають, піддаються негативному атмосферному впливу та дії вітру; вода потрапляє під фундаменти і створює нерівномірні деформаційні просадки; замовник вимушений експлуатувати будинок для постійного проживання, але відсутність рівного покриття підлог та відкрита електрична проводка робить таке проживання небезпечним (а. с. 61-79).
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Згідно з пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальноюпідставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це обумовленотакож і тим, що законом не може бутипередбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника (постанова Верховного Суду від19 травня 2020 року в справі №523/9855/17).
Проте законом встановлені певні правові підстави розірвання договору дарування, які передбачені, зокрема, статтею 727 ЦК України.
Відповідно до частин першої-третьої статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суди попередніх інстанцій обґрунтовано керувалися тим, що під час розірвання договору дарування на вимогу дарувальника на підставі частини другої статті 727 ЦК України визначальним є доведення обставин, що обдаровуваному було відомо про те, яку велику немайнову цінність має дарунок для дарувальника. 
Оспорюваним договором дарування не визначено, що це нерухоме майно становить для дарувальника велику немайнову цінність, та не встановлено обов`язку відповідачки ставитися особливим чином до подарованого майна.
Право на розірвання договору дарування, передбачене частиною другою статті 727 ЦК України, виникає з моменту вчинення дій обдаровуваним, що створюють загрозу безповоротної втрати дарунка, проте належні та допустимі докази вчинення відповідачкою таких дій в матеріалах справи відсутні.
Колегія суддів не приймає доуваги посилання у касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки такі висновки викладені неодноразово в постановах Верховного Суду від 31 березня 2025 року в справі № 753/17328/23, від 29 листопада 2024 року в справі № 466/8860/17, від 21 червня 2022 рокув справі № 235/4767/20. 
За встановлених у цій справі обставин та досліджених доказів, суди правильно застосували норми процесуального права до спірних правовідносин, їх висновки не суперечать наведеним вище висновкам Верховного Суду. 
Суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами та з підстав, передбачених нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, встановивши, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що будинок, якийвін подарував відповідачці, становить для нього велику немайнову цінність, та в чому полягає така цінність, зробили обґрунтований висновокпро відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 539/1509/20, є необґрунтованими, оскільки висновки всправі № 539/1509/20 і в справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Постанова Верховного Суду від 28 лютого 2024 року, на яку посилається заявник, у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня. 
Стосовно доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд слухав справу без участі позивача та його представника, безпідставно відмовивши в клопотанні про відкладення розгляду справи через неможливість адвоката прибути в судове засідання, необхідно зазначити таке. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
ОСОБА_1 та його представник - адвокат Мочинський А. Р. були належним чином повідомлені про розгляд справи в апеляційному суді, клопотання про перенесення її розгляду адвокат мотивував зайнятістю в іншому судовому провадженні. 
Колегія суддів зазначає, що явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, позиція позивача в справі є чіткою і зрозумілою, а тому розгляд справи апеляційним судом за відсутності позивача та його представника не призвів до порушення права  ОСОБА_3 на судовий захист.
Позивач скористався наданим йому процесуальним правом щодо подання апеляційної скарги, доводам якої суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку.
Апеляційний суд із дотриманням норм процесуального права відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, зважаючи на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суди забезпечили повний та всебічний розгляд цієї справи, дослідили її обставини у достатньому обсязі для ухвалення законних та обґрунтованих судових рішень в оскаржуваній частині.
Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська