ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 711/3447/24		
Провадження № 22-ц/821/35/26		
Категорія: 310030000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
за участю секретаря: Івануси А.Д.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
представник позивача : адвокат Витріщак Тетяна Іванівна 
відповідач:  ОСОБА_2 
представник відповідача: адвокат Кучеренко Наталія Вікторівна

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_2 – адвоката Кучеренко Наталії Вікторівни та представника ОСОБА_1 – адвоката Витріщак Тетяни Іванівни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 вересня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Казидуб О.Г. в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси, повний текст рішення складено 12 вересня 2025 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру та зміну способу стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

30 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру та зміну способу стягнення аліментів.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 21 червня 2003 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 жовтня 2021 року.
У шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2021 року у справі № 711/3517/21 стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 червня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття.
16 грудня 2021 року Придніпровським районним судом м. Черкаси видано виконавчий лист на виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2021 року у справі № 711/3517/21.
11 квітня 2022 року Городищенським ВДВС у Черкаському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 68779330 з примусового виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2021 року у справі № 711/3517/21 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В зв`язку з досягненням донькою ОСОБА_5 повноліття з 13 листопада 2021 року аліменти стягуються лише на користь сина.
Позивачка зазначає, що в зв`язку з тим, що інформація про працевлаштування ОСОБА_2 відсутня, інші відомості про його доходи невідомі, то розмір аліментів, що стягуються на утримання сина, вираховується державним виконавцем Городищенського ВДВС у Черкаському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ), виходячи із середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості. Згідно довідки-розрахунку № 8033 від 18.03.2024, наданого державним виконавцем, щомісячна сума аліментів на утримання сина, яка підлягала стягненню у 2022 році становила 3079,50 грн, у 2023 році – 3354,25 грн. 
Такий розмір аліментів не забезпечує належний рівень утримання дитини. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України та введенням воєнного стану, зазначає позивачка, з 24 лютого 2022 року вона була змушена разом з сином ОСОБА_6 виїхати за межі України. Свій прихисток вони віднайшли на території Швейцарської Конфедерації. Зазначені обставини призвели до зростання витрат на утримання неповнолітнього сина. Станом на сьогодні коштів, які сплачує відповідач, не вистачає для покриття потреб дитини у повноцінному харчуванні, одязі, навчанні, лікуванні.
Для забезпечення належного утримання сина щомісячно необхідна сума у розмірі близько 40 000,00 грн. 
Починаючи з 2018 року відповідач мав трудові контракти у Литовській Республіці. Станом на сьогодні ОСОБА_2 працює за контрактом на посаді водія-автослюсаря на підприємстві UAB «RAIVINA» (Литовська Республіка).
Вказує, що відповідач має у власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що придбана ним 14.04.2023 року згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. за № 1849.
Визначаючи суму аліментів у розмірі 500 євро щомісячно, вона виходила з того, що станом на сьогодні на утримання сина ОСОБА_6 витрачається близько 1000 євро. Зважаючи на той факт, що дитина повинна мати можливість повноцінного фізичного, розумового та духовного розвитку, ця сума дозволить забезпечити дитині гідний рівень матеріального утримання і не буде надмірним обтяженням для батька. Матеріальне становище батька, його фінансова спроможність, стан здоров`я, дозволяє йому виконувати свій обов`язок щодо утримання сина із розрахунку 500 євро на місяць.
Вважає, що аліменти належить стягувати саме у тій валюті, в якій виплачується дохід відповідача.
На підставі викладеного, позивачка просила суд змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2021 року у справі № 711/3517/21 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 червня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття, на тверду грошову суму у розмірі 500 євро щомісячно і до досягнення сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття., починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили. Судові витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу, покласти на відповідача. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням  Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 вересня 2025 року позовні вимоги – задоволено частково.
Змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2021 року у справі № 711/3517/21 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 червня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття - на тверду грошову суму у розмірі 12 000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили рішенням суду і до досягнення сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття.
В решті - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн та витрат з перекладу в розмірі 21 000,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,00 грн. 
Відкликано виконавчий лист № 711/3517/21 з Городищенського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Рішення суду, зокрема, мотивовано тим, що розмір аліментів, які сплачує відповідач на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно є недостатнім для нормального забезпечення утримання дитини. Відповідач є молодою, працездатною людиною, офіційно працює в Литовській Республіці. На думку суду, відповідач взмозі сплачувати аліменти у більшому розмірі та дійшов висновку, щопозовні вимоги про збільшення та зміну способу стягнення аліментів є обґрунтованими та підлягають до задоволення, проте, на думку суду, заявлений позивачкою розмір аліментів є завищеним, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти в розмірі 12 000,00 грн, щомісячно.
Вирішуючи вимоги в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують понесення витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши, що відповідачем не доведено неспівмірності витрат на правову допомогу та не заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат, суд дійшов висновку про задоволення вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. 
Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат за переклад документів, суд першої інстанції виходив із вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, тому вважав, що позивачем доведено розмір витрат з перекладу і дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені витрати з перекладу в розмірі 21 000,00 грн. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 24 вересня 2025 року через систему «Електронний суд», представник ОСОБА_2 – адвокат Кучеренко Н.В., вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції ухваленим з порушенням норм процесуального права в частині розподілу судових витрат, просила змінити рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 вересня 2025 року  в частині судових витрат, відмовивши у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат з перекладу в розмірі 21 000,00 грн. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу та судового збору, вирішити їх у відповідності до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.
Апеляційна скарга зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції в обгрунтування оскаржуваного рішення, взяв до уваги витребувану довідку про державне соціальне страхування, видану Клайпедським відділом Державного фонду соціального забезпечення на запит від 16.12.2024, якою підтверджено, що у період з 01.06.2021 до 06.12.2024 ОСОБА_2 отримував дохід у Литовській Республіці.
Вказує, що частково інформація, яка надана в розпорядження суду Державною податковою інспекцією Каунаського повіту про доходи відповідача з 2021 по 2024 та була перекладена позивачем, не входить до предмета доказування у даній справі. Ті обставини, що відповідач ОСОБА_2 у період з 01.06.2021 до 06.12.2024 працює офіційно у Литовській республіці та отримує дохід, стороною відповідача не заперечувались та визнавались, тобто в розумінні ч. 1 ст. 82 ЦПК України є такими, що не підлягають доказуванню.
Вказує, що взявши до уваги факт відсутності в оскаржуваному судовому рішенні оцінки усього об`єму письмових доказів, які переклала позивач і які не були покладені в основу обгрунтування судового рішення, вважає, що вони не несуть потрібної доказової інформації для вирішення даного спору, а отже суд неправомірно поклав витрати, пов`язані з їх перекладом на відповідача.
Також сторона відповідача заперечує щодо суми витрат на правничу допомогу, яка стягнута із відповідача на користь позивача, і зазначає, що відповідач не заперечує, що долучені до позовної заяви докази підтверджують надання позивачу правової допомоги, проте не погоджується із заявленим розміром, який не відповідає критерію розумності та співмірності із складністю справи та виконаними адвокатом роботами.
Крім того, суд першої інстанції, при вирішенні питання розподілу судових витрат, не врахував, що вимоги позовної заяви задоволено частково, проте, стягнув із відповідача судовий збір у повному обсязі.

В апеляційній скарзі, поданій 08 вересня 2025 року, представник ОСОБА_1 – адвокат Витріщак Т.І., вважаючи оскаржуване рішення у частині визначення аліментів та відкликання виконавчого листа необґрунтованим, ухваленим при неправильному застосуванні норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, при невідповідності висновків суду обставинам справи, просила рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 вересня 2025 року - змінити, у частині збільшення розміру аліментів задовольнити повністю та з резолютивної частини рішення виключити абзац «Відкликати виконавчий лист №711/3517/21 з Городищенського ВДВС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ).»
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем доведено фінансову спроможність відповідача сплачувати аліменти у розмірі 500 євро.
Визначаючи аліменти у розмірі 12 000,00 грн, суд першої інстанції змінив спосіб стягнення частки ( ), визначеної рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.08.2021 у справі № 711/3517/21 на тверду грошову суму, але враховуючи середньомісячний дохід відповідача, аліменти у розмірі 12 000,00 грн, еквівалентні 249 євро – і є фактичним зменшенням належних до стягнення аліментів на підставі рішення суду від 26.08.2021. Станом на сьогодні відповідач зобов`язаний сплачувати частку від доходу, що з урахуванням його заробітної плати, становить 325 євро і еквівалентно 15 652,00 грн.
Вказує, що стягнення аліментів у розмірі 500 євро є необхідним та достатнім для забезпечення потреб сина, його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
В обгрунтування скарги в частині відкликання виконавчого листа посилається на те, що питання відкликання виконавчого листа не є самостійною вимогою, оскільки залежить виключно від рішення суду, на виконання якого видається лист як виконавчий документ, а тому не потребує окремого вирішення судом в іншій судовій справі.
Набрання законної сили рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2025 у даній справі буде підставою для закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду від 26.08.2021 у справі № 711/3514/21.
Правова конструкція саме закінчення виконавчого провадження гарантує стягувачеві належне виконання рішення суду та отримання аліментів у повному обсязі. Натомість, відкликання судом виконавчого листа, призводить до можливості повернення виконавчого листа за наявності нестягнутої заборгованості по аліментах.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 14 жовтня 2025 року, представник ОСОБА_1 – адвокат Витріщак Т.І., вважаючи доводи апеляційної скарги сторони відповідача необґрунтованими, а рішення суду в частині стягнення судових витрат ухваленим з дотриманням норм процесуального права, законним та обгрунтованим, просила апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Кучеренко Н.В. залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2025 в частині стягнених судових витрат – без змін. 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 23 жовтня 2025 року, представник ОСОБА_2 – адвокат Кучеренко Н.В. просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Витріщак Т.І. на рішення Придніпровського районного суду від 08.09.2025 відхилити, а рішення суду залишити без змін, як законне та обгрунтоване.

Фактичні обставини справи 

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 26 серпня 2021 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси по справі № 711/3517/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 червня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття. Якщо після досягнення повноліття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину, аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припала на дитину, яка досягла повноліття.
Як вбачається із матеріалів справи, на виконанні у Городищенському відділі ДВС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває на виконанні Виконавчий лист № 711/351/21, виданий 16.12.2021 Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 усіх доходів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04.06.2021 року. Рішення допущене до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць. (Постанова про відкриття виконавчого провадження по ВП № 68779330 від 11.04.2022 року).
В судовому засіданні встановлено, що доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже виповнилося 18 років, тобто, вона досягла повноліття і стягнення аліментів на її утримання припинилося.
Також встановлено, що 06 грудня 2024 року ухвалою Клайпедського районного суду Литовської республіки зобов`язано Державну податкову інспекцію при Міністерстві фінансів Литовської Республіки надати суду наявні дані та відомості про нарахований та отриманий дохід ОСОБА_2 (громадянина України), за період з 01 червня 2021 року до 20 грудня 2024 року (включно).
17 грудня 2024 року ухвалою Клайпедського районного суду Литовської республіки зобов`язано Державну податкову інспекцію при Міністерстві фінансів Литовської Республіки надати суду наявні дані та відомості про нарахований та отриманий дохід ОСОБА_2 (громадянина України), ІНФОРМАЦІЯ_3 , особистий код: НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за період з 01 червня 2021 року до 06 січня 2025 року (включно).
Згідно листа Державної податкової інспекції Каунаського повіту, ОСОБА_2 (особистий код НОМЕР_1 ) отримав наступний дохід: з 01.01.2021 по 31.12.2021 - 24 771,59 (22929,47) євро; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - 17 544,14 (15576,56) євро; з 01.01.2023 по 31.12.2023 – 28 591,18 (26240,88) євро.
Цим же листом Державна податкова інспекція Каунаського повіту повідомила, що дані про доходи ОСОБА_7 за період з 01.01.2024 до 18.12.2024 не надані в зв`язку з тим, що треті особи мають надати інформацію про такі виплати до 15.02.2025.
Довідкою про державне соціальне страхування, виданою Клайпедським відділом Державного фонду соціального забезпечення на запит від 16.12.2024 підтверджено, що у період з 01.06.2021 до 06.12.2024 ОСОБА_2 (особистий код НОМЕР_1 ) отримував дохід у Литовській Республіці. Зокрема, у 2024 звітному періоді був працевлаштований та отримував дохід у ЗАТ «Манвеста» та ЗАТ «Крадіс». У середньому, щомісячний дохід ОСОБА_7 складав 1300 євро. 

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Щодо вимоги про зміну способу стягнення аліментів

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
За положеннями частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Ураховуючи зміст статей 181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи вимоги в частині зміни способу стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що надані суду письмові докази та їх належна правова оцінка і визнання відповідачем позову в цій частині, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для зміни розміру аліментів , які стягуються з відповідача на користь позивача на утримання дитини з частки доходу відповідача на тверду грошову суму.
Сторонами рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не оскаржується.
За наведених підстав, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення вимог позивачки щодо зміни способу стягнення аліментів є законним та обгрунтованим.

Щодо вимоги про збільшення розміру аліментів

За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 181 СК України).
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що: «розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 759/22898/20 (провадження № 61-7913 св 22), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року в справі № 372/3260/20 (провадження № 61-8523св22)) також касаційний суд зауважив, що: у статті 192 СК України визначені ті обставини, які враховуються для збільшення розміру аліментів. Такі обставини є оціночними. Тобто в кожному конкретному випадку суд, з урахуванням судового розсуду, повинен навести, які саме обставини змінилися, і чому визначений розмір є необхідним і достатнім. Завдання розсуду полягає в тому, щоб знайти справедливу рівновагу між інтересами дитини та можливостями платника; конструкція «необхідний і достатній розмір аліментів» охоплює не лише фізичне утримання, а й забезпечення соціального та інтелектуального розвитку дитини, виходячи з рівня життя, який вона мала б за спільного проживання батьків; застосування конструкції судового розсуду вимагає від суду пояснення, які обставини враховані судом при збільшенні розміру аліментів і як розмір узгоджується з інтересами дитини. Суд може враховувати поведінку платника, зокрема ухилення від сплати, приховування доходів, відчуження майна на шкоду дитині, як обставини, що свідчать про недобросовісність.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Тобто, звертаючись до суду з позовом, саме позивачка повинна надати докази на підтвердження наявності правових підстав для зміни (збільшення)  розміру аліментів та довести, що майновий стан відповідача покращився і він спроможний сплачувати аліменти у більшому розмірі.
Вирішуючи вимоги в частині збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції встановив, що розмір аліментів, які сплачує відповідач на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно є недостатнім для нормального забезпечення утримання дитини та врахувавши можливість відповідача сплачувати аліменти в більшому розмірі, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини в розмірі 12 000,00 грн, щомісячно.
Колегія суддів погоджується із думкою суду першої інстанції, що розмір аліментів, заявлений позивачем у розмірі 500 євро, є завищеним.
Визначений судом розмір аліментів в твердій грошовій сумі 12 000,00 грн., є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і значно перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, які підлягають стягненню на утримання дитини відповідного віку.
Також колегія суддів зауважує, що на момент прийняття рішення суду від 26.08.2021 у справі № 711/3517/21 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей, відповідач працював у Литовській Республіці, і на час звернення до суду із даним позовом, матеріальний стан відповідача не змінився, доходи не збільшилися, оскільки на час розгляду даної справи відповідач продовжує працювати в Литовській Республіці, що не заперечується і самою позивачкою.
Колегія суддів зауважує, що підставою для збільшення розміру аліментів у даній справі стало не покращення матеріального стану платника аліментів, а лише можливість відповідача сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, і відповідачем вказаний розмір не заперечується.
Доводи апеляційної скарги, що саме стягнення аліментів у розмірі 500 євро є необхідним та достатнім для забезпечення потреб сина, його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, відхиляються колегією суддів, оскільки долучений до позовної заяви розрахунок щомісячних витрат позивача на утримання сина, не підтверджений належними доказами, а долучені квитанції про сплату за оренду житла та страхування не підтверджують витрати лише на утримання дитини сторін, оскільки із долучених документів вбачається, що оплата орендної плати та медичне страхування здійснюється на двох осіб.
Колегія суддів звертає увагу й на те, що відповідач не лише виконує обов`язок зі сплати аліментів за рішенням суду в примусовому порядку, про що свідчить відсутність заборгованості по аліментах, а й надає в добровільному порядку матеріальну допомогу шляхом перерахування коштів на рахунки дітей в різних та значних розмірах.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідачем ні при звернення до суду першої інстанції, ні під час перегляду справи в апеляційному порядку не надано доказів на підтвердження погіршення матеріального стану позивача, а проживання позивача з сином в Швейцарській Конфедерації, не є обставиною, у розумінні ст. 192 СК України, яка сама по собі надає право вимагати збільшення розміру аліментів до 500 євро.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення вимог про збільшення розміру аліментів є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
Посилання в апеляційній скарзі в частині відкликання виконавчого листа на те, що питання відкликання виконавчого листа не є самостійною вимогою, оскільки залежить виключно від рішення суду, на виконання якого видається виконавчий документ, а тому не потребує окремого вирішення судом в іншій судовій справі, відхиляються колегією суддів, оскільки чинним законодавством передбачено, що аліменти у новому розмірі сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Також в рішенні суду про зменшення або збільшення розміру аліментів судом зазначається про відкликання виконавчого листа, на підставі якого судом стягувались аліменти, оскільки державний виконавець тільки на підставі пункту 10 частини 1статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» повертає до суду виконавчий лист у зв`язку з відкликанням виконавчого листа судом, при цьому, при винесенні постанови про повернення виконавчого листа державний виконавець зазначає про розмір заборгованості зі сплати аліментів на момент закінчення виконавчого провадження.
Матеріали справи не містять доказів, що у відповідача мається заборгованість зі сплати аліментів за рішенням суду від 26.08.2021, водночас міститься довідка-розрахунок, з якої вбачається, що станом на 01.04.2024 у ОСОБА_2 відсутні заборгованість по аліментах.
У разі наявності заборгованості по аліментах, позивач не позбавлена права на звернення до суду із позовом до відповідач про стягнення заборгованості по аліментах.

Щодо доводів апеляційної скарги сторони відповідача про безпідставність стягнення витрат за переклад документів.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням, зокрема, перекладачів.
Частинами 6,7 ст. 139 ЦПК України установлено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Із матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_8 надала послуги з перекладу документів з литовської мови на українську мову.
Вартість послуг з перекладу документів , згідно рахунку-фактури №4 від 19.03.2025 та акту № 1 здачі –прийняття робіт ( надання послуг) становить 21 000,00 грн.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141 – 142 ЦПК України.
Згідно з правилами пунктів 1-3 частини другої статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Вирішуючи питання розподілу витрат за переклад документів, суд першої інстанції не врахував часткове задоволення позовних вимог, не застосував норму ст. 141 ЦПК України, що призвело до помилкового висновку про стягнення витрат за переклад документів всупереч принципу пропорційності.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, отже із другої сторони стягуються судові витрати, зокрема, витрати за переклад документів, на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Враховуючи, що судом вимоги ОСОБА_1 задоволено на 56,82 %, документи, переклад яких було здійснено, витребовувалися ухвалою суду та були враховані при вирішенні справи по суті заявленого позову, з відповідача підлягають до стягнення судові витрати, за переклад документів у розмірі 11 932,20 грн.
За наведених підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в частині розподілу витрат за переклад документів підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині до зміни, із зменшенням суми витрат за переклад документів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 21 000,00 грн до 11 932,20 грн.

Щодо розподілу судових витрат, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зокрема, витрат на правничу допомогу - 15 000,00 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу суду було надано: ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Витріщак Тетяною Іванівною на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 06 лютого 2024 року у Придніпровському районному суді м. Черкаси.
Витяг з Договору «Про надання правничої допомоги» від 06 лютого 2024 року, укладеного між адвокатом Витріщак Т.І. та ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 3.1. Договору, за послугу – представництво інтересів Клієнтки у місцевому загальному суді у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення розміру аліментів, зміну способу стягнення аліментів – Клієнтка сплачує Адвокатці винагороду в розмірі 15 000,00 грн. 
Також надано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення розміру аліментів, зміну способу стягнення аліментів станом на 19.04.2024, з якого вбачається, що відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 06 лютого 2024 року сторони погодили, що за послугу – представництво інтересів Клієнтки у місцевому загальному суді у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення розміру аліментів, зміну способу стягнення аліментів – Клієнтка сплачує Адвокатці винагороду в розмірі 15 000,00 грн. Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат позивача в цивільній справі про визначення розміру аліментів, зміну способу стягнення аліментів становить: аналіз фактичних обставин справи, аналіз судової практики – 1 000,00 грн; складення та направлення адвокатських запитів – 1 000,00 грн; складання позовної заяви – 4 500,00 грн; складення клопотань про витребування доказів – 2 000,00 грн; участь адвокатки у судових засіданнях у цивільній справі – 6 500,00 грн. Всього: 15 000,00 грн. 
Квитанцію до прибуткового касового ордеру № 10/24, з якої вбачається, що адвокатом Витріщак Т.І. прийнято від ОСОБА_1 8 000,00 грн. Підстава: Договір про надання правничої допомоги від 06 лютого 2024 року.
Квитанцію до прибуткового касового ордеру № 17/24, з якої вбачається, що адвокатом Витріщак Т.І. прийнято від ОСОБА_1 7 000,00 грн. Підстава: Договір про надання правничої допомоги від 06 лютого 2024 року. 
Указані докази підтверджують факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують понесення витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши, що відповідачем ОСОБА_2 не доведено неспівмірності витрат на правову допомогу та не заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат, вважав необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі 15 000,00 грн.
Разом з тим, Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 15.09.2021 у справі №924/675/20, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і в пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При цьому, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, наявне клопотання про відмову у задоволенні вимог щодо компенсації витрат на оплату правничої допомоги, подане стороною відповідача 24.05.2024, в якій, вважаючи, що заявлена сума витрат на професійну правову допомогу не відповідає критеріям розумності та співмірності із складністю справи та виконаною адвокатом роботи, просить відмовити в стягненні таких витрат. 
Однак, суд не надав оцінку вказаному клопотанню сторони відповідача. У апеляційній скарзі сторона відповідача вказує, що сума витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію розумності та не є співмірною із складністю справи та виконаними адвокатом роботи, отже є необгрунтованою. Крім того, не було надано доказів на підтвердження оплати витрат на правничу допомогу.
Проаналізувавши надані стороною позивача докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), а також врахувавши заперечення сторони відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням вчиненого адвокатом об`єму дій та наданих послуг, а також з урахуванням складності справи, а тому підлягає зменшенню з 15 000,00 грн до 10 000,00 грн, оскільки цей розмір судових витрат відповідає критерію справедливості.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду в частині розподілу судових витрат, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на правничу допомогу слід зменшити з 15 000,00 грн до 10 000,00 грн.

Щодо вирішення питання про стягнення судового збору

Доводи апеляційної скарги сторони відповідача, що судом стягнуто судовий збір у повному обсязі, хоча позов задоволено частково, приймаються судом апеляційної інстанції по наступних підставах.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, проте при зверненні до суду з даним позовом нею була заявлена одна позовна вимога майнового характеру.
Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Станом на 01 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 3 028,00 грн. 
Сума судового збору, яка підлягала б сплаті позивачем при зверненні до суду першої інстанції з позовною заявою, дорівнювала б 1 211,20 грн (3 028,00 грн х 0,4), оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» 
Вирішуючи спір, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував вимоги ст. 141 ЦПК України та дійшов помилкового висновку про стягнення судового збору з відповідача на користь держави не пропорційно задоволеним вимогам.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а ч. 6 цієї статті цього ж Кодексу встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.
Судом вимоги ОСОБА_1 задоволено частково на 56,82 %, тому з відповідача підлягали до стягнення судові витрати, у вигляді судового збору у розмірі 688,20 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в частині розподілу судових витрат підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині до зміни, із зменшенням суми витрат за судовий збір, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь держави з 1 211,20 грн до 688,20 грн.
Таким чином, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим по суті позовних вимог, проте суд дійшов помилкового висновку при вирішенні питання судових витрат. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції. Однак, оскільки судом першої інстанції невірно вирішено питання розподілу судових витрат, то колегія суддів дійшла висновку, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 вересня 2025 року підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 – адвоката Витріщак Тетяни Іванівни - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Кучеренко Наталії Вікторівни – задовольнити.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру та зміну способу стягнення аліментів – змінити, виклавши четвертий та п`ятий абзаци резолютивної частини в такій редакції: 
« Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн та витрати з перекладу в розмірі 11 932,20 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 688,20 грн».
В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча     О.В. Карпенко

Судді   Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова