КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 381/4797/24
провадження № 22-ц/824/5948/2025

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І., 

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компані Інвест Фінанс» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - Романенка Михайла Едуардовича на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року в складі судді Осаулової Н.А.,
встановив:

10.10.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що 22.02.2021 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, з використанням сервісу online-кредитування https://cashberry.com.ua/, ОСОБА_2 було подано заявку на отримання кредиту. Дана заява № 10003219357 від 22.02.2021 знаходиться у власному кабінеті відповідача на сайті товариства. Електронний підпис накладено відповідачем одноразовим ідентифікатором.
Таким чином, відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 10003219357 від 22.02.2021 з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та 23.02.2021 відповідачу були перераховані кредитні кошти на банківську картку в сумі 7 300,00 грн.
05.09.2022 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 556/ФК-22, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» передає ТОВ «Діджі Фінанс» за плату належне йому право вимоги до боржників, зокрема і до відповідача.
Надалі ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» змінило найменування на ТОВ «Компані Інвест Фінанс», що підтверджується наказом № 15-04-2024-1 від 15.04.2024.
Таким чином позивач набув право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_2 на суму 32 698,80 грн, з яких 7 300 грн сума заборгованості за тілом кредиту; 25 398,80 грн сума заборгованості за відсотками.
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 10003219357 від 22.02.2021 у розмірі 32 698,80 грн та відшкодувати судові витрати по справі. 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року вказаний позов залишено без задоволення.
24.12.2024 представник ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М. Е. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Зазначив, що інформація про проведення успішних транзакцій зберігається безпосередньо у кредитодавця, у зв`язку з чим, ТОВ «Діджи Фінанс» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів (касовими та меморіальними) на отримання та повернення відповідачем кредитних (позичкових) коштів за укладеним з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» договору, щодо якого виник спір, з тих причин, що не є первісним кредитором (позикодавцем), а дані документи відповідно до п. 35 Положення «Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», формуються, складаються та зберігаються в установі банку, який видавав кредит, відповідно до чинного законодавства України відповідальною особою банку. Згідно ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта - є банківською таємницею.
У відповідності до умов укладеного кредитного договору, кошти надаються позичальнику в безготівковій формі на банківську картку вказану власноручно позичальником при укладанні договору. 
З метою повного та всебічного з`ясування справи, позивачем разом з позовною заявою було додано копію інформаційної довідки від ТОВ «Платежі Онлайн» № 62/4705/12 від 14.12.2022 (який безпосередньо здійснював переказ коштів на банківські карти позичальників), як оператора послуг платіжної інфраструктури, яким повідомлено, що на сайті CASHBERRY.COM.UA через платіжний сервіс «Platon» були проведені успішні транзакції типу видача кредиту, в тому числі 23.02.2021 здійснено перерахування коштів на суму 7 300,00 грн., за маскою картки НОМЕР_1 відповідача, за номером транзакції 31405- 53849-78373.
Також зазначає, що додатковим та безперечним фактом, який підтверджує факт укладення договору є факт часткових сплат первісному кредитору коштів у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що відображено у деталізованому розрахунку заборгованості, який був наданий первісними кредиторами, та доданий позивачем до позовної заяви.
Отже часткового погашення відповідачем кредитної заборгованості за кредитним договором № 10003219357 від 22.02.2021 є підтверджуючим фактом укладення даного договору між відповідачем та ТОВ «ФК «Інвест Фінанс».
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 22.02.2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_2 укладено договір № 10003219357 про надання споживчого кредиту на суму 7 300,00 грн на строк 30 днів зі сплатою 1,14% в день, базова процентна ставка 2,14% в день з можливістю пролонгації договору.
Вказаний договір було підписано сторонами у відповідності до положень Закону України «Про електронну комерцію».
Крім того, до позовної заяви долучено Заяву про прийняття оферти (акцепту), за якою ОСОБА_2 згодна з умовами оферти ТОВ «ФК «Інвест Фінанс»: сума кредиту 7 300 грн, термін 30 днів, розмір процентної ставки 1,14% на день, річний розмір процентної ставки 416,1%
Також позивачем було надано Додаткові угоди про зміну умов договору № 10003219357 від 22.02.2021, датовані 25.03.2021, 12.04.2021, 29.04.2021, 16.05.2021, 05.06.2021, 22.06.2021, 09.07.2021, 26.07.2021, 16.08.2021, 02.09.2021, 22.09.2021, 09.10.2021, 26.10.2021, 12.11.2021, якими сторони змінювали дату повернення кредиту та розмір відсоткової ставки.
05.09.2022 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 556/ФК-22, у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» передає ТОВ «Діджі Фінанс» за плату належне йому право вимоги до боржників.
За Витягом з Додатку №1 до Договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022, який сформовано 17.09.2024, до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 10003219357 від 22.02.2021 у сумі 32 698,80 грн, з яких 7 300,00 грн сума заборгованості за тілом кредиту; 25 398,80 грн сума заборгованості за відсотками.
У подальшому, ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» змінило найменування на ТОВ «Компані Інвест Фінанс», що підтверджується наказом № 15-04-2024-1 від 15.04.2024.
На виконання вимог п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, ТОВ «Діджи Фінанс» вживало заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачу вимоги про сплату заборгованості за Кредитним договором № 10003219357 від 22.02.2021 на адресу відповідача.
Ухвалюючи рішення про залишення позову без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» умов договору щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу. Також, матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих належність вказаного електронного платіжного засобу саме відповідачу, як і доказів належності відповідачу номера телефону, на який був направлений цифровий ідентифікатор. 
Крім того, відсутні у матеріалах справи і докази перерахування ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» на рахунок ТОВ «Платежі Онлайн» грошових коштів як кредитних.
Суд першої інстанції зазначив, що розрахунок заборгованості, на який посилався позивач у позові не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим кредитором, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно диспозиції ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 1, 3-4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже із аналізу означених норм матеріального права слід дійти висновку, що договір, який укладається його сторонами в електронній формі, безумовно повинен містити електронний цифровий підпис, зокрема, у конкретному випадку позичальника (відповідача). або електронний підпис одноразовим ідентифікатором сторони, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надісланий іншій стороні цього договору (позикодавцю).
Із укладеного 22.02.2021 між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту № 10003219357 вбачається, що він укладений між сторонами у електронній формі на умовах строковості, зворотності, платності, зобов`язання позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.
Вказаний кредитний договір (оферту) укладено ОСОБА_1 в електронній формі в особистому кабінеті позичальника на офіційному веб - сайті ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» з використанням сервісу online-кредитування https://cashberry.com.ua/. У ньому ОСОБА_1 зазначила свої особисті дані, а саме прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер та серію паспорта громадянина України, електронну пошту та адресу місця проживання, номер мобільного телефону. Позичальник підтвердив, що ознайомився з Правилами оферти, Правилами надання коштів у позику та істотними умовами правочину, погодився та прийняв оферту ТОВ «ФК «Інвест Фінанс», підписав цей договір електронним підписом ОСОБА_1 , відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону, вказаного позичальником при укладені договору.
Факт укладення між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 вказаного кредитного договору не оспорюється позичальником. Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до суду із вимогами щодо розірвання кредитного договору, визнання кредитного договору недійсним чи неукладеним.
Як вбачається з матеріалів справи, кредитні кошти в сумі 7 300 грн були перераховані ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» на реквізити платіжної картки ОСОБА_1 , що передбачено п. 2.1 Договору від 22.02.2021 № 10003219357 та підтверджується інформаційною довідкою від 14 грудня 2022 року № 62/4705/12, відповідно до якої ТОВ «Платежі Онлайн», як оператор послуг платіжної інфраструктури повідомляє, що на сайті торговця через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція 23.02.2021 на карту № НОМЕР_1 на суму 7 300,00 грн.
Крім того, 25.03.2021, 12.04.2021, 29.04.2021, 05.06.2021, 22.06.2021, 09.07.2021, 16.08.2021, 02.09.2021, 22.09.2021, 26.10.2021 відповідач здійснював часткові оплати процентів на рахунок кредитора в загальному розмірі 10 498,00 грн.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовляючи у задоволенні позовних вимог, оскільки з кредитного договору, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що вказаний договір містить підписи сторін, зокрема, і позичальника за формою, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», а саме електронного підпису одноразовим ідентифікатором ОСОБА_1 , яка прийняв пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надісланий іншій стороні цього договору - позикодавцю.
Позивачем надано докази на підтвердження перерахування позичальнику первісним кредитором кредитних коштів у сумі 7 300,00 грн згідно умов укладеного між сторонами договору.
Зазначене свідчить про наявність у матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач виявив волю на укладення кредитного договору, заборгованість за яким є предметом розгляду судом цієї цивільної справи.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 753/23979/15-ц (провадження № 61-32621св18) суд касаційної інстанції зазначив, що банк, звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, надав розрахунок розміру цієї заборгованості. Суд касаційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційним судом належним чином не було досліджено наявні в справі докази, не було надано їм належної оцінки, не вирішено питання про наявність чи відсутність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з встановлених судом обставин. Посилання суду апеляційної інстанції на те, що він не має повноважень визначати розмір заборгованості, є безпідставним, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Те ж саме стосується висновку суду про неможливість здійснення ним перевірки розрахунку заборгованості через ненадання позивачем виписки з особового рахунку відповідача. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором, як позивача, так і відповідача), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, апеляційний суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично не вирішив спір по суті. Оскільки суд апеляційної інстанції порушив вищенаведені норми процесуального права та не дослідив належним чином зібрані у справі докази, зокрема розрахунки заборгованості позивача та відповідача за кредитним договором у сукупності та взаємозв`язку з умовами вказаного договору, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - факти наявності чи відсутності заборгованості позичальника перед банком та дійсний розмір такої заборгованості, ухвалене в справі рішення апеляційного суду слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
У постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором Верховний Суд зазначив, що банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення.
Згідно умов вказаного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 7 300,00 грн зі сплатою процентів - 1,14% в день, базова процентна ставка 2,14% в день з можливістю пролонгації договору, строком кредитування 30 календарних днів.
Свої зобов`язання за кредитним договором первісний кредитор виконав належним чином, надавши відповідачу кредит в розмірі 7 300,00 грн.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача по кредитному договору, ОСОБА_1 , отримавши кредитні кошти, свого зобов`язання щодо їх повернення та сплати відсотків за користування кредитними коштами не виконала, у зв`язку із чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 32 698,80 грн, з яких 7 300,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 25 398,80 грн - заборгованість за відсотками.
Ураховуючи умови п. 3, 4 Договору від 22.02.2021, положення цивільного законодавства, приймаючи до уваги невиконання відповідачем кредитних зобов`язань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо законності нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25 398,80 грн.
Жодних доказів на спростування вказаного розміру заборгованості, як і доказів сплати такого боргу, відповідачем до суду не надано.
Контррозрахунку щодо позовних вимог відповідач до суду також не надав.
Таким чином, доведено вказаний розмір заборгованості, допущений відповідачем за договором про споживчий кредит №10003219357 від 22.02.2021.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину: вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У даній справі позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, як і презумпція правомірності його не спростована.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції невірно зазначив, що позивачем не доведено належного надання первісним кредитором позичальнику кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених кредитним договором.
З огляду на те, що відповідач не виконує взяті на себе грошові зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 698,80 грн, яка нічим не спростована та право вимоги якої перейшло до позивача, колегія суддів доходить висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Діджі Фінанс».
Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс».
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з положеннямист.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання до суду позову у розмірі 2 422,40 грн та апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн, всього 6 056,00 грн. 
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). 
Зазначена правова позиціє є незмінною, вона безпосередньо передбачена положеннями пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Позивач при зверненні до суду з даним позовом просив відшкодувати понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн.
На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу було подано до суду наступні докази: копію акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг), копію детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., копію договору про надання правової допомоги № 42649746 від 01 квітня 2024 року, копію додаткової угоди № 10003219357 від 16.09.2024.
Відповідно до акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 16 вересня 2024 року, складеного адвокатом Білецьким Б.М. та ТОВ «Діджи Фінанс», сторони підтверджують, що адвокат надав, а клієнт прийняв правничу допомогу загальною вартістю 6 000 грн, зокрема: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс» - 2 250 грн; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи позивач - 3 000 грн; формування додатків до позовної заяви (письмові докази) - 750 грн. Разом 6 000 грн. 
Оплата професійної правничої допомоги Адвоката здійснюється клієнтом у повному обсязі при підписанні відповідного акту (п. 4).
Оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат в суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені позивачем витрати на правничу допомога адвоката, які включають послуги: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та формування додатків до позовної заяви зводяться до єдиної дії - підготовка та подання позовної заяви і за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окремі послуги.
Така послуга, як надання усної консультації стосовно складання позовної заяви, за своєю суттю є послугою організаційного характеру. Немає також підтвердження, що клієнту разом з тим здійснювалося надання консультацій правового характеру, а тому такі витрати не підлягають компенсації.
За таких обставин, надавши оцінку доказам щодо понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, врахувавши складність справи, суть спору, характер послуг, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи у суді першої інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - Романенка Михайла Едуардовичазадовольнити. 
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позов задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ 42649746, адреса: м. Київ, вул. Авіаконструктора І. Сікорського, буд. 8) заборгованість за договором № 10003219357 від 22.02.2021 в розмірі 32 698,80 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 3 000,00 грн витрат на правничу допомогу та витрати по сплаті судового збору в сумі 6 056,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук