ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/4752/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Лукманової О.М., Дурасової Ю.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Державної установи "Кропивницька виправна колонія № 6" на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 ( суддя Науменко В.В.) в адміністративній справі №340/4752/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Кропивницька виправна колонія № 6" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
Позивач, звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Державної установи “Кропивницька виправна колонія №6” Міністерства юстиції України щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні, а саме невиплати в день звільнення компенсації за неотримане речове майно;
зобов`язати Державну установу “Кропивницька виправив колонія №6” Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно, за цінами, що діють на момент підписання наказу про звільнення.
Вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив службу у Державній установі “Кропивницька виправив колонія №6”. Відповідачем, під час звільнення, усупереч вимог чинного законодавства не нараховано та не виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач ініціював судовий розгляд даної справи.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Державної установи “Кропивницька виправна колонія №6” щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби грошової компенсації вартості не отриманого речового майна.
Зобов`язано Державну установу “Кропивницька виправна колонія №6” виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості не отриманого речового майна за час служби при звільненні зі служби 14.04.2025 року, з урахуванням правових висновків суду у цій справі.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції некоректно оцінив надані сторонами докази: з одного боку — довідку про нарахування компенсації, з іншого — матеріали апелянта про те, що відповідачем Державною установою "Кропивницька виправна колонія (№6)" вжито процедурних дій (складено довідку, передано в бухгалтерію, повідомлено про відсутність фінансування). Суд не надав належної оцінки останнім аргументам, відкинувши позицію апелянта без належної аргументації. Суд не дав достатнього мотивування, чому довідка Державної установи "Кропивницька виправна колонія (№6)" (та/або інші документи) не свідчать про належне виконання установою своїх обов`язків або чому повідомлення про відсутність фінансування не має правового значення. Це є порушенням приписів статей 73 (предмет доказування), 77 (обов`язок довести обставини), 90 (оцінка доказів) КАС України. Матеріали справи підтверджують, що Державною установою "Кропивницька виправна колонія (№6)" було складено довідку про нарахування компенсації (довідка №13/455) та вжиті вичерпні процедурні заходи щодо передачі документа до бухгалтерії і повідомлення позивача (надання листа про відсутність фінансування). Суд не встановив, чи фактично існувала реальна можливість негайної виплати коштів у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань.
У відзиві позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне. 
Позивач проходив службу Державній установі “Кропивницька виправив колонія №6”. Наказом Державної установи “Кропивницька виправив колонія №6” від 14.04.2025 року №46/ОС-25 старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено за п.2 ч.1 с.77 (за станом здоров`я) та проведено остаточний розрахунок (а.с. 27).
23.06.2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив видати довідку про вартість неотриманого речового майна та виплати компенсації вартості неотриманого речового майна (а.с. 23). Відповідно кутового штампу, відповідач отримав заяву 27.06.2025 року. 
У відповідь на заяву відповідач повідомив позивача листом від 07.07.2025 року, що компенсацію за неотримане речове майно нараховано у розмірі 25662,70 грн, проте зазначено, що виплату буде проведено за наявності бюджетних асигнувань. Надано запитувану позивачем довідку-розрахунок №13/455 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 (а.с. 24-26).
Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, звернувся до суду.
Суд апеляційної інстанції переглядаючи судове рішення та застосовуючи сталу практику Верховного суду з спірних питань, зазначає.
Відповідно до ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 № 2713-IV, держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 "Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби", затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - Порядок № 578), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Пунктом 2 Порядку № 578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 578, речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.
Пунктом 23 Порядку № 578 встановлено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією Державної установи Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до їх закупівельної вартості.
Згідно із п. 27 Порядку № 578, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Відповідно до п. 60 Порядку № 578, для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Таким чином, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби під час звільнення на підставі їх заяви виплачується грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, у зв`язку з чим оформляється відповідна довідка.
Судовим розглядом встановлено, що позивач отримав довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна № 13/455 із зазначенням загальної суми до виплати в розмірі 25662,70 грн., проте, як зазначив відповідач, не виплачена позивачу у зв`язку з відсутністю державного фінансування на вказану потребу.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у розмірі 25662,70 грн. є протиправною, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки наявність або відсутність певних фінансових ресурсів не впливає на виконання відповідачем встановленого законодавством обов`язку.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга відповідача не обґрунтована та не підлягає задоволенню.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної установи "Кропивницька виправна колонія № 6" залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 в адміністративній справі №340/4752/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 15 січня 2026 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 19 січня 2026 року. 

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя О.М. Лукманова 

суддя Ю. В. Дурасова