ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/15902/25 пров. № А/857/47767/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року, головуючий суддя – Хома О.П., ухвалене у м. Львів, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУПФУ у Львівській області, в якому просила визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Львівській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 періодів роботи з 01.08.1991 року по 10.01.2001 року, з 01.01.2004 року по 16.02.2006 року, з 17.02.2006 року по 30.08.2011 року, з 31.08.2011 року по 29.02.2020 року, з 01.03.2020 року по 10.07.2020 року у подвійному розмірі до страхового стажу для обчислення пенсії; зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області з 23.06.2025 року здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , зарахувавши періоди роботи з 01.08.1991 року по 10.01.2001 року, з 01.01.2004 року по 16.02.2006 року, з 17.02.2006 року по 30.08.2011 року, з 31.08.2011 року по 29.02.2020 року, з 01.03.2020 року по 10.07.2020 року у подвійному розмірі до страхового стажу для обчислення пенсії.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що відповідачем протиправно не зараховано періоди її роботи на посаді лікаря фтизіатра в подвійному розмірі для обчислення розміру пенсії у відповідності до вимог статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у зв`язку з чим звернулася із заявою до ГУ ПФУ у Львівській області. Однак відповідач листом від 04.07.2025 року відмовив у задоволенні заяви, у зв`язку з відсутністю підстав для зарахування до її страхового стажу періодів роботи посаді лікаря фтизіатра у подвійному розмірі. Вважала таку відмову відповідача протиправною, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 періодів роботи з 01.08.1991 року по 10.01.2001 року, з 01.01.2004 року по 16.02.2006 року, з 17.02.2006 року по 30.08.2011 року, з 31.08.2011 року по 29.02.2020 року, з 01.03.2020 року по 10.07.2020 року у подвійному розмірі до страхового стажу для обчислення пенсії; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 01.08.1991 року по 10.01.2001 року, з 01.01.2004 року по 16.02.2006 року, з 17.02.2006 року по 30.08.2011 року, з 31.08.2011 року по 29.02.2020 року, з 01.03.2020 року по 10.07.2020 року (включно) до стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII та здійснити з 01.07.2025 року перерахунок та виплату пенсії, з урахуванням раніше виплачених сум
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду попередньої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що Законом №1788-XII до 01.01.2004 року були встановлені пільги по обчисленні стажу, зокрема: робота в лепрозорних і протичумних закладах, у закладах (відділеннях) по лікуванню осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладах охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Відповідно до нової редакції статті 60 Закону №1788-XII, яка набрала чинності з 15.08.2003 року, стаж не переглядається тим особам, котрі вийшли на пенсію до набуття нею чинності, тобто до зазначеної дати. Натомість особам, які виходять на пенсію після цієї дати стаж за роботу в зазначених закладах, у тому числі і до 15 серпня 2003 року, обчислюється у подвійному розмірі, але тільки для визначення права на пенсію, а визначення розміру пенсії здійснюється за нормою статті 24 Закону №1058-IV, тобто в одинарному розмірі за той період, за який щомісяця сплачено не менше мінімального страхового внеску.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ПФУ у Львівській області та з 11.01.2009 року одержує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 від 20.04.1972 року (далі – трудова книжка), позивач працювала: з 01.08.1991 року по 10.01.2001 року на посаді лікаря-фтизіатра Дрогобицького туберкульозного диспансеру по сумісництву; з 01.01.2004 року по 16.02.2006 року на посаді лікаря-фтизіатра стаціонарного відділу Дрогобицького протитуберкульозного диспансеру; з 17.02.2006 року по 30.08.2011 року на посаді завідувача диспансерним відділом Дрогобицького протитуберкульозного диспансеру; з 31.08.2011 року по 29.02.2020 року на посаді лікаря-ординатора Дрогобицького протитуберкульозного диспансеру; з 01.03.2020 року по 10.07.2020 року на посаді лікаря-фтизіатра стаціонарного відділення Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу КПН Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр».
Згідно з матеріалами пенсійної справи загальний страховий стаж в ординарному розмірі ОСОБА_1 становить 51 рік 5 місяців 19 днів.
ОСОБА_1 звернулася 23.06.2025 року до ГУ ПФУ у Львівській області з заявою, у якій просила зарахувати періоди роботи з 01.08.1991 року по 10.01.2001 року, з 01.01.2004 року по 16.02.2006 року, з 17.02.2006 року по 30.08.2011 року, з 31.08.2011 року по 29.02.2020 року, з 01.03.2020 року по 10.07.2020 року до страхового стажу роботи у подвійному розмірі для обчислення розміру пенсії та здійснити відповідний перерахунок та виплату пенсії.
ГУ ПФУ у Львівській області листом від 04.07.2025 року №13495-14045/К-52/8-1300/25 повідомило про відсутність підстав для обчислення зазначених періодів у подвійному розмірі, зазначивши, що періоди роботи з 01.08.1991 року по 10.01.2001 року, з 01.01.2004 року по 16.02.2006 року, з 17.02.2006 року по 30.08.2011 року, з 31.08.2011 року по 29.02.2020 року, з 01.03.2020 року по 10.07.2020 року враховано до страхового стажу в календарному обчислені.
Не погоджуючись з відмовою відповідача щодо зарахування спірних періодів роботи в у пільговому (подвійному) обчисленні, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що робота позивача у Дрогобицькому туберкульозному диспансері та у Дрогобицькому міжрайонному протитуберкульозному підрозділі КПН Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» дає право ОСОБА_1 на зарахування стажу роботи у цих закладах у подвійному розмірі, що підтверджується записами трудової книжки.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року за №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон №1058-IV).
Згідно статті 24 Закону України № 1058, страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Закон України №1058 набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон № 1788).
Відповідно до статті 62 Закону №1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах встановлені статтею 60 Закону №1788.
Статтею 60 Закону №1788 передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Згідно преамбули Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01.01.2004 року, цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Частиною четвертою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Таке правове регулювання вказує на те, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення», в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в тому числі щодо пільг по обчисленню стажу), продовжують діяти і підлягають застосуванню після 01.01.2004 року.
Наказом Міністерства охорони здоров`я від 28.10.2002 року № 385 затверджено «Перелік закладів охорони здоров`я», в якому міститься: розділ 1. Лікувально-профілактичні заклади, пункт 1.1. Лікарняні: Протитуберкульозний диспансер.
Відтак, за правилами статті 60 Закону № 1788-ХІІ та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV період роботи у інфекційному закладі охорони здоров`я після 2004 року підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.
Відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи в Дрогобицькому туберкульозному диспансері та в Дрогобицькому міжрайонному протитуберкульозному підрозділі КПН Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.
Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом щодо застосування вказаних вище норм матеріального права, викладеним в постановах від 22.12.2021 року в справі №688/2916/17, від 20.04.2022 року в справі № 214/3705/17, від 08.06.2022 року в справі № 510/1593/16-а, від 27.04.2023 року в справі № 160/14078/22.
Таким чином, відмова відповідача зарахувати до стажу позивача у подвійному розмірі періоди роботи в Дрогобицькому туберкульозному диспансері та в Дрогобицькому міжрайонному протитуберкульозному підрозділі КПН Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України та є протиправною.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині.
В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі №380/15902/25 – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич