ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/346/26 Справа № 932/7899/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 09 травня 2025 року в цивільній справі номер 932/7899/22 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (Шевченківського районного суду міста Дніпра) звернулось Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2011 року по справі № 0417/2-1632/2011 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 2008-143 від 18.09.2008 року станом на 16.12.2010 року у розмірі 656716,04 грн.
На даний час рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2011 року не виконано боржниками, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення нарахувань, проведених на підставі ст. 625 ЦК України, за період з 22.06.2011 року по 07.12.2022 року нарахованих на вказану вище суму, а саме: 3% річних у розмірі – 225838,35 грн та інфляційних втрат – 1807934,33 грн.
Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість у розмірі 2033772,68 грн, станом на 07.12.2022 року за кредитним договором №2008-143 від 18.09.2008 року, яка складається з наступного: 1807934,33 грн – індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 225838,35 грн – 3% річних від простроченої суми, та судові витрати.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 09 травня 2025 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – відмовлено.
Із вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «ПриватБанк», подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 09.05.2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, стягнути з відповідачів пропорційно судові витрати.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.
Суд першої інстанції зазначив, що суд позбавлений можливості встановити чи здійснювалось примусове виконання рішення, а у разі якщо рішення примусово виконувалось встановити розмір заборгованості, від якої безпосередньо залежить розмір 3% річних та інфляційних нарахувань. Проте, позивач надав до суду виписку по кредитному рахунку № НОМЕР_1 , з якого вбачається, що після ухвалення рішення були наступні надходження по кредиту, а саме: 16.08.2016 року - 790.71 доларів США та 5374,66 доларів США. 
Таким чином, після ухвалення рішення стягнута сума зменшилася з 82495, 01 доларів США до 76329,64 доларів США. Якщо перерахувати еквівалент у гривні по курсу на день винесення рішення, то борг складатиме 76329,64 доларів США*7,96=607583,93 грн. А нараховані за період з 22.06.2011 по 07.12.2022 року штрафні санкції на вказану суму складатимуть 1672674,00 грн (інфляційне збільшення) та 208942,29 грн (три відсотки річних).
При цьому, відповідачі не навели власного розрахунку; не надали доказів, що були погашення, які не зараховані позивачем; не надали доказів, що на даний момент виконавчий лист перебуває на виконанні та відбувається стягнення боргу.
На думку позивача, суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, при тому, що будь-яких доказів на спростування заборгованості відповідачі не надали.
Від відповідачів відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 181, 181зв, 182, 183). 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 18.09.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2008-143, відповідно до якого він отримав кредит у сумі 48600, 00 доларів США зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 18.09.2013 року (а.с. 10-14).
18.09.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №2008/143 в забезпечення зобов`язань за кредитним договором №20008-143 (а.с. 15).
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2011 року по справі №0417/2-1632/2011, зокрема, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №2008-143 від 18.09.2008 року станом на 16.12.2010 року у розмірі 656716,04 грн (а.с. 4-5).
До матеріалів справи долучено виписку по кредитному рахунку № НОМЕР_1 , з якої вбачається, що останні надходження датовані 16.08.2016 року (а.с. 9).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Положення ст. 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Тобто, відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, – за наявності прямої вказівки про це в законі.
Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена цією статтею, передбачають насамперед договірні правовідносини, про що свідчить системний аналіз положень розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу, в якому розміщено ст. 625 ЦК України.
Рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання. Суд, задовольняючи вимогу кредитора, тим самим визнає правомірними вимоги позивача та застосовує примус до стягнення шкоди, тому судове рішення не породжує, а підтверджує підставу виникнення зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 
77 ЦПК України).
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22.06.2011 року по справі №0417/2-1632/2011, зокрема, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №2008-143 від 18.09.2008 року станом на 16.12.2010 року у розмірі 656716,04 грн.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази примусового виконання рішення суду, останнє погашення кредиту відбулось відповідно до виписки по кредитному рахунку № НОМЕР_1 16 серпня 2016 року.
Відтак, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не було надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження прострочення відповідачами виконання грошового зобов`язання та в якому розмірі. 
За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про необґрунтованість позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
Довід апеляційної скарги щодо розміру залишку суми заборгованості за кредитним договором апеляційний суд вважає таким, що не заслуговує на увагу, оскільки на його підтвердження не надано належних, достатніх та достовірних доказів. Надана позивачем виписка за рахунком відображає надходження, що датовані 16.08.2016 року, проте вона не свідчить про перебування рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором №2008-143 від 18.09.2008 року на примусовому виконанні.
Інші, наведені в апеляційній скарзі, доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм 
матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 09 травня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: