Дата документу 20.01.2026 Справа№ 314/1218/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд 

 
Провадження №11-кп/807/325/26	Головуючий у 1-й інстанції  ОСОБА_1 	
Єдиний унікальний №314/1218/25	Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2 	
Категорія: ч.2 ст.307 КК України	  	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року       м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі
головуючого     ОСОБА_2 
суддів      ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
за участі секретаря   ОСОБА_5 
прокурора     ОСОБА_6 
захисника      ОСОБА_7 
обвинуваченого    ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 жовтня 2025 року, яким 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вільнянськ Вільнянського району Запорізької області, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , 
визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України,
ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.
ОСОБА_8 , діючи в порушення Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», будучи раніше засуджений за вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.310 КК України, судимість не погашена, маючи прямий умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичного засобу, обіг якого обмежено, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно з корисливих мотивів у невстановлений в ході досудового розслідування спосіб, а також у невстановленому місці та часі, але не пізніше12 год. 50 хв. 24 січня 2025 року незаконно придбав 2 зіп-пакети з наркотичним засобом канабіс, обіг якого обмежено, у подальшому, зберігаючи при собі незаконно придбані 2 зіп-пакети з канабісом, який є наркотичним засобом, обіг якого обмежено, переніс його до ділянки місцевості поблизу кафе «Козацька хата», розташованого за адресою: вул.Зачиняєва, 17а, м.Вільнянськ, Запорізька область, де 24 січня 2025 року о 13 год. 00 хв. шляхом передачі з рук в руки збув ОСОБА_9 2 зіп-пакети з рослинною речовиною, яка є наркотичним засобом – канабіс, загальною масою 2,645 г (в перерахунку на висушену речовину), за що отримав від останньої грошову винагороду у сумі 500 грн.
Також не пізніше 10 год. 35 хв. 29 січня 2025 року незаконно придбав 2 зіп-пакети з наркотичним засобом – канабіс, обіг якого обмежено, у подальшому переніс його до ділянки місцевості поблизу кафе «Козацька хата», розташованого за адресою: вул.Зачиняєва, 17а, м.Вільнянськ, Запорізька область, де 24 січня 2025 року о 13 год. 00 хв. шляхом передачі з рук в руки збув ОСОБА_9 2 зіп-пакети з рослинною речовиною, яка є наркотичним засобом – канабіс, загальною масою 2,219 г, за що отримав від останньої грошову винагороду у сумі 500 грн.
Крім того не пізніше 10 год. 35 хв. 24 січня 2025 року незаконно придбав наркотичні засоби – канабіс, обіг якого обмежено, з метою подальшого збуту, в подальшому частину незаконно придбаного наркотичного засобу помістив до 2 зіп-пакетів та лишив їх зберігати при собі в кишені штанів, іншу частину канабіса переніс до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , тим самим почав незаконно зберігати за місцем свого мешкання канабіс, обіг якого обмежено, з метою збуту. В подальшому 29 січня 2025 року об 11 год. 07 хв. після збуту наркотичного засобу ОСОБА_8 був затриманий працівниками поліції в порядку ст.208 КПК та в ході особистого обшуку під час затримання в приміщенні ВП №2 РУП ГУНП в Запорізькій області за адресою: вул.Бочарова, 17, м.Вільнянськ Запорізького району Запорізької області, в правій кишені спортивних штанів було виявлено та вилучено 2 зіп-пакети з рослинною речовиною, що є наркотичним засобом, обіг якого обмежено, – канабіс, загальною масою 2,275 г в перерахунку на висушену речовину, яку останній зберігав при собі з метою збуту, після чого 29 січня 2025 року о 15 год. 02 хв. в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем його мешкання було виявлено та вилучено рослинну речовину сіро-зеленого кольору, що є наркотичним засобом обіг якого обмежено, – канабіс, маса якого складає 43,974 г в перерахунку на висушену речовину.
Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.307 КК як незаконне придбання, зберігання з метою збуту та незаконний збут наркотичного засобу, вчинене повторно особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст.310 КК. Йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна. 
На підставі ст.75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.
Вирішено питання про скасування арешту майна процесуальні витрати та речові докази.
В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.307 КК у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна та застосуванням спеціальної конфіскації до грошових коштів, вилучених у ОСОБА_8 , отриманих внаслідок вчинення кримінального діяння, та вилученого мобільного телефону як засіб вчинення суспільно небезпечного діяння. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог зазначив, що у вироку не вмотивовано чому обставинами, що пом`якшують покарання, судом визнано «збіг тяжких особистих обставин». Також судом невірно зазначено, що ОСОБА_8 має на утриманні 3 неповнолітніх дітей, оскільки діти з ним не проживають та виховуються матір`ю, на утриманні якої фактично й перебувають, що підтвердив сам обвинувачений. Не вмотивовано судом причини та підстави, з яких він дійшов висновку про можливість призначення покарання із застосуванням ст.69 КК, оскільки суд лише перелічив обставини, які він визнав як такі, що пом`якшують покарання, без обґрунтування чому він визнає вказані обставини пом`якшуючими покарання, такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, які дані щодо особи обвинуваченого суд вважає такими, що знижують його суспільну небезпечність. Судом не враховано, що ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення кримінального правопорушення у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, незважаючи на те, що тривалий час є наркозалежною особою та проходить лікування, продовжує вчиняти кримінальні правопорушення, хоча є одруженим, однак фактично з сім`єю не мешкає та участі у вихованні дітей не приймає, спільне проживання з батьками похилого віку не завадило обвинуваченому зберігати наркотичні засоби з метою збуту. Суд не врахував, що при затриманні ОСОБА_8 безпосередньо після збуту наркотичних засобів останній перебував у стані наркотичного сп`яніння, що відповідно до ст.67 КК є обтяжуючою обставиною. Крім того діяння ОСОБА_8 вчинено повторно. Також в порушення приписів п.6 ч.3 ст.374 КПК судом взагалі не вмотивовано застосування ст.75 КК, а також не обґрунтовано та не вмотивовано підстави не призначення обов`язкового додаткового покарання у виді конфіскації майна. В порушення вимог ст.ст.96-1, 96-2 КК судом не застосовано спеціальну конфіскацію до майна, що було одержано внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння, та було використано як засіб вчинення суспільно небезпечного діяння.
В письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора – без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.
В апеляційній скарзі прокурор вважав, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання безпідставно застосував положення ст.69 КК, оскільки обставини, на які послався суд в обґрунтування такого свого рішення, не можуть бути визнані такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із такими доводами прокурора виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.69 КК за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що районний суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.69 КК, врахував обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, а також дані про особу обвинуваченого.
Зокрема судом враховано, що обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, сприяв розкриттю злочину, одружений, має трьох неповнолітніх дітей, проживає разом з батьками похилого віку, є особою з другою групою інвалідності. Також врахував суд і ті обставини, що обвинувачений хоча раніше й притягався до кримінальної відповідальності, однак призначене попереднім вироком покарання виконано (штраф сплачений), неофіційно працевлаштований. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.
Врахувавши усі зазначені в сукупності обставини, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про можливість призначення ОСОБА_8 на підставі ст. 69 КК покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст.307 КК, без призначення додаткового покарання. З таким рішенням погоджується і колегія суддів. 
Стосовно твердження прокурора про те, що безпосередньо після збуту наркотичних засобів ОСОБА_8 перебував у стані наркотичного сп`яніння, що є обтяжуючою обставиною, слід відмітити, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено судом, обвинувачений проходить лікування від наркозалежності (перебуває на замісній підтримувальній терапії, що зумовлює прийом нарковмісних речовин), а тому суд обґрунтовано не вважав за необхідне визнавати вказану обставину у якості обтяжуючої.
Разом з тим, доводи прокурора в апеляційній скарзі про безпідставне звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, є слушними.
Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Як вбачається зі змісту вироку, суд, призначаючи обвинуваченому покарання та звільняючи його від відбування такого покарання на підставі ст.75 КК, послався на ті самі обставини, які пом`якшують покарання, що були враховані при застосуванні положень ст.69 КК, що, на переконання колегії суддів, є неправильним. Адже врахування одних і тих же обставин справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до обвинуваченого положень як ст.69 КК, так і положень ст.75 КК, є недостатнім.
На переконання колегії суддів, рішення суду про застосування ст.75 КК та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням судом достатньою мірою не мотивоване, оскільки у вироку не зазначено, які конкретно дані про особу ОСОБА_8 та інші обставини справи, крім тих, які були враховані при призначенні покарання, у тому числі із застосуванням положень ст.69 КК, суд першої інстанції врахував, дійшовши висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Крім того, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про можливість застосування ст.75 КК суд не врахував належним чином ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, їх тяжкість та спосіб вчинення. Даний злочин було вчинено обвинуваченим до повного відбування ним покарання за попереднім вироком суду, яким ОСОБА_8 було засуджено за вчинення злочину також в сфері незаконного обігу наркотичних речовин. 
З урахуванням вказаних обставин, на думку колегії суддів, звільнення обвинуваченого на підставі ст.75 КК від відбування покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання – виправленню засудженого і попередженню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, та є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчинених злочинів.
У зв`язку з чим вирок суду в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування на підставі ст.75 КК підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.
Перевіряючи доводи та вимоги прокурора в частині незастосування судом спеціальної конфіскації до мобільного телефону та грошових коштів, колегія суддів виходила з наступного.
Положеннями ч.1 ст.96-1 КК передбачено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна.
Відповідно до ч.1 ст.96-2 КК спеціальна конфіскація зокрема застосовується у разі, якщо майно  було підшукане, виготовлено, пристосовано або використано як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.
Проте прокурор в апеляційній скарзі не навів доказів того, що мобільний телефон використовувався обвинуваченим як засіб вчинення злочину, а тому підстав для застосування спеціальної конфіскації до вказаного майна колегія суддів не вбачає.
Що стосується грошових коштів, колегія суддів зазначає, що згідно резолютивної частини вироку суд ухвалив рішення про конфіскацію грошових коштів на користь держави, про що фактично просить прокурор в апеляційній скарзі. Відсутність безпосереднього посилання у вироку на норми ст.ст.96-1, 96-2 КК не свідчить про неправильність прийнятого судом рішення, не суперечить вимогам ч.9 ст.100 КПК та не вплинуло в цій частині на зміст і порядок його виконання по суті.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_8 і приведення вироку до фактичного виконання.
Зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення з 29 січня 2025 року по 18 березня 2025 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.
Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
ОСОБА_2 	ОСОБА_3 	ОСОБА_4