КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/16491/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3020/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року, постановлену під головуванням судді Хромової О.О., у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову, що подана до пред`явлення позовної заяви, особа, яка може отримати статус учасника справи: ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою до подання позову, в якій просив накласти арешт на автомобіль марки Seat, модель Leon, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , та частину квартири АДРЕСА_1 , до остаточного вирішення спору (а.с. 1-2).
На обґрунтування заяви зазначав, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2025 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 02 лютого 2022 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 79. Однак, фактично сімейні відносини припинилися значно раніше, з грудня 2024 року сторони не проживають разом, не підтримують шлюбно-сімейних відносин, не ведуть спільне господарство.
За час шлюбу за спільним рішенням подружжя 03.11.2023 року було придбано транспортний засіб марки Seat, модель Leon,
2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 . 
Також, у період шлюбу, 05 квітня 2024 року, ОСОБА_1 набула право власності на 1\2 частину квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
Правила користування спільним майном сторони не вирішили. 
Зазначав, що 25.07.2025 рок3 позивач без попередньої згоди та домовленості привласнив автомобіль у своє користування, про що була написана відповідна заява до Національної поліції України. Також, 30.07.2025 року були здійснені реєстраційні дії авто.
Вказував, що існує обґрунтоване побоювання, що до винесення рішення по суті спору транспортний засіб може бути відчужений третім особам, переоформлений, знищений або пошкоджений, використаний для знищення речей, що перебували в авто на момент привласнення та є особистою власністю заявника.
З огляду на викладене просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане майно (а.с. 1-2).
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, що подана до пред`явлення позовної заяви, особа, яка може отримати статус учасника справи: ОСОБА_1 - задоволено.
Накладено арешт на об`єкт житлової нерухомості - 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 24,4 кв м, житлової площі - 10,3 кв м, кількість кімнат - 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1132912580000, яка належить на праві власності ОСОБА_1 .
Накладено арешт на транспортний засіб марки Seat, модель Leon, 2017 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 (а.с. 17-18).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 30 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Задерей Т.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позову - відмовити в повному обсязі (а.с. 25-28).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що оскаржувана ухвала є незаконною, постановленою з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи; не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права.
Висновок Дніпровського районного суду м. Києва про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову є передчасним та таким, що фактично вирішив спір по суті.
Окрім цього, із ухвали про забезпечення позову вбачається, що заявник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду відповідачем, з огляду на категорію спору та характер заявлених позовних вимог.
Також, при накладенні арешту на спірну квартиру не враховано, що такий захід забезпечення позову шкодить інтересам третьої особи ОСОБА_3 , якому на праві приватної власності належить частина квартири АДРЕСА_1 .
Суд не звернув увагу на те, що на момент набуття ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , її колишнім чоловіком ОСОБА_2 нотаріусу надано заяву про те, що будь-яких майнових або моральних претензій, які б стосувалися права власності на вищезгадану частину квартири АДРЕСА_1 , не має та не буде мати. 
В той же час, звертаючись із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви, заявник ввів суд в оману про належність йому на праві спільної сумісної власності оспорюваної частини квартири, що не відповідає дійсності із вищезазначених підстав.
Заявником ОСОБА_2 при поданні заяви про забезпечення позову не зазначено об`єктивного існування ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів, а судом першої інстанції, при задоволенні вказаної заяви, не надано належної оцінки відсутності вказаних доказів. 
ОСОБА_2 , ініціюючи питання щодо арешту частини оспорюваної квартири зловживає своїми процесуальними правами, порушує законні права ОСОБА_1 , оскільки надав суду першої інстанції недостовірну інформацію про те, що оспорювана частина квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_1 (а.с. 25-28).
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Ленець О.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу районного суду без змін (а.с. 55-56).

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси. Повідомлення апелянта ОСОБА_1 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, про розгляд справи апеляційним судом 22 січня 2026 року апелянт ОСОБА_1 була сповіщена 18 листопада 2025 року повідомленням її представника - адвоката Задерей Т.В. до Електронного суду в ЄСІТС їз забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Заявник ОСОБА_2 про розгляд справи апеляційним судом 22 січня 2026 року був сповіщений 18 листопада 2025 року повідомленням до Електронного суду в ЄСІТС їз забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (а.с. 45-49)
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі. 
Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], № 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. 
При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, зі змісту поданої заяви про забезпечення позову вбачається, що між сторонами виник спір щодо поділу нерухомого майна, набутого у шлюбі, а саме: автомобіля марки Seat, модель Leon,
2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , та частини квартири АДРЕСА_1 , яке, як вважає заявник, є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 серпня 2025 року № 440976083, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 28,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1132912580000, на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частинах. Підстава внесення запису до реєстру - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 квітня 2024 року, індексний номер 72456400, на підставі договору купівлі-продажу від 05 квітня 2024 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою О.О., зареєстровано в реєстрі за № 3309 (а.с. 5).
Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , орган видачі - ТСЦ 8046, транспортний засіб марки Seat, модель Leon, 2017 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 (а.с. 11).
На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначав, що існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду, оскільки спірне майно, зокрема, автомобіль, може бути відчужений на користь третіх осіб, перереєстрований, знищений або пошкоджений або ж використаний для знищення речей, що перебували в авто на момент привласнення та є особистою власністю заявника.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, суд першої інстанції вірно виходив з того, що такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на майно, відповідає положенням статті
150 ЦПК України, є співмірним з позовними вимогами, з якими заявник має намір звернутися до суду, з огляду на наявність у ОСОБА_1 можливості відчужити спірне майно, що може призвести до необхідності нових звернень до суду, враховуючи, що заявником обґрунтовано наведене припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову та призвести до порушення його прав та законних інтересів, та неможливості їх поновлення. Накладення арешту на об`єкт нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні ОСОБА_1 , а обмежується лише можливість його відчужити.
При цьому, колегія суддів зауважує, що негативним наслідком незабезпечення майбутніх позовних вимог у даній справі є можливість реалізації належного  ОСОБА_1 спірного нерухомого майна.
При обранні заходів забезпечення позову, суд першої інстанції урахував необхідність збереження балансу прав і законних інтересів учасників правовідносин, та наклав арешт на майно  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Задерей Т.В. посилалась на те, що заявник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду відповідачем, з огляду на категорію спору та характер заявлених позовних вимог
Однак, колегія суддів відхиляє вказані доводи, адже підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Вжиття заходів забезпечення позову не завдасть настільки істотних наслідків для усіх зацікавлених осіб, ніж якщо такі заходи вжиті не будуть. При цьому, головну передумову для вжиття заходів забезпечення позову - забезпечення виконання рішення суду, слід в даному випадку розуміти так, що незастосування таких заходів може позбавити сенсу звернення до суду з позовом, навіть за умови його задоволення, та матиме своїми наслідками остаточне порушення права позивача, в той час як застосування вказаних заходів забезпечення позову може запобігти порушенню прав всіх зацікавлених осіб.
Також, апеляційний суд звертає увагу, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, апелянт посилалась на те, що при накладенні арешту на спірну квартиру не враховано, що такий захід забезпечення позову шкодить інтересам третьої особи ОСОБА_3 , якому на праві приватної власності належить частина квартири АДРЕСА_1 .
Проте, такі доводи апелянта колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції накладено арешт на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 , загальною площею 24,4 кв м, житлової площі - 10,3 кв м, кількість кімнат - 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1132912580000, яка належить на праві власності ОСОБА_1 .
Відтак, такий захід забезпечення позову не шкодить інтересам третьої особи ОСОБА_3 .
Крім того, апелянт посилалась на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на момент набуття ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , її колишнім чоловіком ОСОБА_2 нотаріусу надано заяву про те, що будь-яких майнових або моральних претензій, які б стосувалися права власності на вищезгадану частину квартири АДРЕСА_1 , не має та не буде мати (а.с. 29).
Однак, такі доводи апеляційної скарги колегія суддів визнала передчасними, оскільки такі обставини можуть бути оцінені судом під час розгляду даної справи по суті спору.
При цьому, на час розгляду апеляційним судом скарги на ухвалу про забезпечення позову, в провадженні суду першої інстанції перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна (а.с. 57-58).
Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції правильно вирішено питання про забезпечення позову у цій справі виходячи з того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а тому ухвала є законною та не підлягає скасуванню. 

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення: 23 січня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов