ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 128/5140/23
провадження № 51-1975 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12023020000000819 від 30 жовтня 2023 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Вінницького апеляційного суду від 24 лютого 2025 року.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Відповідно до положень частин 5, 7 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк: 
- попереднього ув`язнення в період з 30 жовтня по 22 грудня 2023 року включно з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі;
- цілодобового домашнього арешту в період з 23 грудня 2023 року по 19 лютого 2024 року включно з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_6 було визнано винуватим у тому, що він 30 жовтня 2023 року приблизно о 10:30, керуючи технічно справним автопоїздом у складі автомобіля DAF XF 105.460 FT, державний номерний знак НОМЕР_1 , та напівпричепа Schmitz SKO 24L, державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись автодорогою М30, сполученням Стрий - Ізварине в напрямку м. Вінниці Вінницької області, порушуючи положення пунктів 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху, перед зміною напрямку свого руху ліворуч не переконався, що це буде безпечним                                 та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхавши в ліву смугу попутного руху, не врахував дорожньої обстановки, а саме руху по цій смузі у тому ж напрямку автомобіля ГАЗ 3302-216 СПГ, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_8 , не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення із задньою частиною зазначеного автомобіля, який зупинився в районі перехрестя з дорогою до с. Сокиринці Вінницького району Вінницької області для виконання повороту ліворуч. Після первинного контактування транспортних засобів відбулося відкидання автомобіля ГАЗ 3302-216 СПГ з виїздом на ліву смугу зустрічного руху і подальшим зіткненням з автомобілем «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався цією смугою руху в бік м. Немирова Вінницької області.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_9 від отриманих травм загинув на місці події, а водій ОСОБА_8 з отриманими тілесними ушкодженнями був госпіталізований до КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», де 30 жовтня 2023 року помер під час надання медичної допомоги.
Вироком Вінницького апеляційного суду від 24 лютого 2025 року апеляційну скаргу прокурора було задоволено частково, вирок місцевого суду скасовано, засуджено ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі частин 5, 7 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк:
- попереднього ув`язнення в період з 30 жовтня по 22 грудня 2023 року включно з розрахунку день за два;
- цілодобового домашнього арешту в період з 23 грудня 2023 року по 19 лютого 2024 року включно з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за два дні обмеження волі.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції: 
- не надав належної правової оцінки обставинам, які пом`якшують обвинуваченому покарання, та проігнорував факт відсутності обставин, що його обтяжують;
- не врахував усіх обставин справи та даних про особу ОСОБА_6 , а саме того, що він має постійне місце проживання, одружений, був офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, відшкодував завдані моральну та матеріальну шкоди в повному обсязі.
Крім того, захисник зауважує, що ОСОБА_6 є військовослужбовцем Збройних Сил України, проходить військову службу, бере участь у бойових завданнях, а тому, з огляду на ситуацію в країні, звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням з максимальним іспитовим строком, на переконання сторони захисту, буде кориснішим, ніж відбування ним покарання в місцях обмеження волі.
Ураховуючи наведене вище, захисник уважає, що ОСОБА_6 не представляє суспільної небезпеки, а його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі захисника доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ця скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.
Зі змісту касаційної скарги видно, що рішення судів попередніх інстанцій у частині доведеності винуватості ОСОБА_6 та кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286 КК України захисником у суді касаційної інстанції не оскаржуються, а тому в касаційному порядку вони не перевіряються.
Стосовно доводів захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то Суд, ураховуючи надані матеріали кримінального провадження, не може взяти їх до уваги як обґрунтовані з огляду на таке.
Як видно з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про вид та міру покарання ОСОБА_6 , урахував ступінь тяжкості вчиненого необережного злочину і його наслідки, дані про особу винного, який має постійне місце проживання, за ним характеризується позитивно, одружений, був офіційно працевлаштований, де також характеризувався з позитивної сторони, на момент апеляційного розгляду був військовослужбовцем Збройних Сил України, раніше не судимий, у лікарів нарколога та психіатра на обліках не перебував, завдану матеріальну і моральну шкоду потерпілим відшкодував у повному обсязі.
Обставинами, які пом`якшують обвинуваченому покарання, апеляційний суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, що обтяжують обвинуваченому покарання, суд не встановив.
Таким чином, урахувавши дані про особу обвинуваченого й наявність кількох обставин, що пом`якшують йому покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України і призначення йому іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 3 ст. 286 КК України, а саме обмеження волі на строк 4 роки та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, зауваживши, що саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника, Верховний Суд не бачить підстав для висновку про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного вироку суду апеляційної інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, виходячи з такого.
Питання, пов`язані з призначенням покарання, урегульовані розд. ХІ КК України.
Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують й обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.
Водночас за приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені певною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Таким чином, законодавець визначив, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.
Зі змісту касаційної скарги захисника видно, що останній, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, фактично звертає увагу Верховного Суду лише на наявність, на його переконання, підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням та не наводить аргументів щодо незаконності й необґрунтованості вироку суду апеляційної інстанції саме в частині призначеного обвинуваченому основного покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, тобто більш м`якого, ніж передбачено санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, у виді обмеження волі на строк 4 роки та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
З урахуванням наведеного колегія суддів розцінює доводи касаційної скарги захисника як такі, що фактично зводяться до необхідності застосування до  ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, а тому посилання сторони захисту на несправедливість призначеного засудженому покарання через його суворість Верховний Суд не бере до уваги.
Також колегія суддів зауважує, що захисник, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції в частині незастосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, стверджує, що суд не надав належної правової оцінки обставинам, які пом`якшують обвинуваченому покарання та не урахував факту відсутності обставин, що його обтяжують, однак не зазначає, яким саме чином указане перешкодило апеляційному суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення з огляду на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України обставини, передбачені статтями 66, 67 КК України, враховуються саме під час призначення покарання, вид і міру якого (обмеження волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки) сторона захисту, виходячи зі змісту касаційної скарги, фактично в касаційному порядку не оскаржує.
Стосовно доводів касаційної скарги захисника про необхідність застосування до засудженого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України Верховний Суд уважає за необхідне зазначити таке.
Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням урегульовано розд. ХІІ КК України.
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, законодавець чітко визначив, що за наявності вказаних вище підстав, вирішуючи питання щодо застосування положень ст. 75 КК України, суд ураховує: тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.
Зі змісту матеріалів провадження убачається, що місцевий суд, узявши до уваги ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим необережного злочину, дані, які характеризують особистість ОСОБА_6 з позитивної сторони, наслідки злочину у вигляді загибелі водіїв ОСОБА_8 й ОСОБА_9 , висновок органу пробації та думку потерпілих, які просили не призначати обвинуваченому реальної міри покарання у виді позбавлення волі, дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, зокрема в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, зазначив, що: 
- оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що наведені в ньому обставини в сукупності дають підстави для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України;
- місцевий суд не дав належної оцінки тим обставинам, що протиправні дії засудженого призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті двох людей, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.
Водночас, урахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, наведені у вироку місцевого суду дані про особу обвинуваченого та обставини кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України не сприятиме виправленню обвинуваченого та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримання Правил дорожнього руху.
Зазначені вище висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, на переконання Верховного Суду, в цілому є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
Крім того, колегія суддів зауважує, що посилання захисника на те, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, одружений, був офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, є військовослужбовцем Збройних Сил України, раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, відшкодував завдану моральну та матеріальну шкоду в повному обсязі, у цьому випадку не спростовують наведеної вище позиції апеляційного суду, а лише підтверджують правильність його висновків у частині застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України та призначення йому більш м`якого виду покарання, ніж передбачено ч. 3 ст. 286 КК України (санкція якої установлює покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років), однак у цілому не свідчать про можливість застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.
Отже, беручи до уваги встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, дані про особу засудженого (зокрема, і ті, що наведені в касаційній скарзі сторони захисту), тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його непоправні наслідки у вигляді смерті двох осіб, Суд не вбачає підстав для висновку про те, що ОСОБА_6 може виправитися без відбування реального покарання, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципу законності, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення касаційної скарги захисника в цій частині та скасування вироку суду апеляційної інстанції, як про це зазначено в касаційній скарзі.
При цьому, оцінюючи доводи захисника ОСОБА_7 про доцільність застосування до ОСОБА_6 норм ст. 75 КК України, оскільки останній наразі проходить військову службу в Збройних Силах України та бере участь у бойових завданнях, Суд звертає увагу на те, що засуджений з огляду на положення ст. 81-1 КК України, статей 537, 539 КПК України не позбавлений можливості ініціювати питання щодо умовно-дострокового звільнення його від відбування покарання для проходження військової служби.
Таким чином, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене судом апеляційної інстанції покарання ОСОБА_6 відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Вінницького апеляційного суду від 24 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                               ОСОБА_3