ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
15.01.2026	Справа № 910/13704/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи
За позовом Фізичної особи-підприємця Харкевич Іванни Святославівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» (03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, буд. 86, літ. Г, офіс 1; ідентифікаційний код: 35860885)
про стягнення 103809,29 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
04.11.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Харкевич Іванни Святославівни з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» про стягнення 103809,29 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 та додаткових угод до нього, в частині відшкодування штрафів у разі виявлення фактів перевищення допустимої та допустимого навантаження на транспортний засіб НОМЕР_2 , залучений для виконання перевезення контейнеру №MRКU4641080.
У прохальній частині позовної заяви позивач просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно відповідача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2025 заяву Фізичної особи-підприємця Харкевич Іванни Святославівни про забезпечення позову повернуто позивачу.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 відкрито провадження у справі №910/13704/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
12.11.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просив суд накласти арешт на розрахунковий банківський рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання», а також на всі інші виявлені його рахунки у межах ціни позову, що становить 103809,29 грн. та орієнтовних судових витрат - 11633,51 грн. (витрати на правничу допомогу - 8000 грн., судовий збір 2422,40 грн. та 1211,11 грн.), а всього накласти арешт на кошти у межах суми, що становить 115442,80 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався, хоча про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/13704/25 відповідач повідомлявся належним чином шляхом отримання ухвали суду в своєму електронному кабінеті, що підтверджується інформацією з бази «Діловодство спеціалізованого суду».
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Згідно з ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
За таких обставин, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/13704/25.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
02.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Харкевич Іванною Святославівною (експедитор-перевізник) укладено Договір №01М/02-01-2025, відповідно до умов якого експедитор-перевізник зобов`язується доставити ввірений йому замовником (або вказаним ним вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а замовник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір регулює взаємовідносини, які виникають між замовником та експедитором-перевізником при здійсненні міжнародних і внутрішньодержавних перевезень вантажів.
Відповідно до п. 1.2 Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 у разі якщо експедитор-перевізник з яких-небудь причин не може самостійно та/або належним чином виконати свої зобов`язання, передбачені договором, він зобов`язаний залучити третю особу до здійснення повністю або частково своїх зобов`язань за договором. Залучена третя особа повинна мати право здійснювати передані йому експедитором-перевізником зобов`язання згідно з чинним законодавством і міжнародними правилами. Експедитор-перевізник несе відповідальність за дії/бездіяльності зазначених третіх осіб, залучених ним до виконання цього договору, в тому ж порядку і обсязі, як і за власні дії. В цьому випадку експедитор-перевізник діє за дорученням і за рахунок замовника.
Згідно з п. 4.2 Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 факт виконання послуг перевезення оформляється Актом прийому-здачі виконаних робіт з додаванням товаротранспортної накладної з відміткою про доставку вантажу (оригіналів накладних з відміткою про доставку вантажу). Датою виконання робіт вважається дата підписання Акту сторонами, крім випадків, передбачених п. 4.3 Договору. Після підписання акту виконаних робіт експедитор-перевізник виставляє замовнику рахунок на оплату послуг.
Згідно з п. 4.3 Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 якщо у замовника є претензії до якості, обсягу, строків наданих послуг, замовник складає і відправляє експедитору-перевізнику акт з переліком недоліків і строками їх усунення або ініціює зменшення вартості послуг експедитора-перевізника. В такому випадку датою виконання вважається дата підписання замовником Акту прийому-здачі виконаних робіт після усунення виявлених недоліків, в т.ч. в разі зменшення вартості послуг експедитора-перевізника.
Відповідно до п. 11.1 Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до « 31» грудня 2025 року. Якщо до закінчення терміну дії цього договору жодна із сторін не заявить про його розірвання, вважається, що такий договір продовжений на 1 (один) рік на тих самих умовах. Такий же порядок продовження договору діє і в наступні періоди.
10.01.2025 між сторонами погоджено Заявку на перевезення вантажів №02/М.
В свою чергу 10.01.2025 між Фізичною особою-підприємцем Харкевич Іванною Святославівною (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» (перевізник) укладено Договір №35 перевезення вантажів, відповідно до умов якого перевізник зобов`язується доставити довірений йому вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу, а експедитор зобов`язується сплатити за перевезення вантажу визначену цим договором плату із власних коштів, відповідно до умов цього договору.
У п. 3.1 Договору №35 від 10.01.2025 визначені обов`язки експедитора:
- підготувати вантаж до перевезення у строки, вказані в цьому договорі або заявці,
- забезпечити належне оформлення товаросупровідних і митних документів, необхідних для безперешкодного проїзду транспортного засобу через країни і кордонні переходи, по яких здійснюється перевезення, а також для здійснення митного, санітарного та інших видів державного контролю,
- забезпечити нормативний термін простою транспортного засобу, як під завантаженням і під митним оформленням, так і під розвантаженням і митним очищенням - не більше 96 годин, вихідні і святкові дні включаються в рахунок простою по заявці тільки у випадку, .якщо нормативний час вже минув до початку настання вихідних чи святкових днів. Нормативний простій на кордонному переході, на оформлення документів, та термін очікування надходження документів на кордонному переході для перетину кордону - складає 24 годин. Час очікування в черзі на проходження кордону, зокрема очікування в системі Е-черга не вважаються простоєм.
Відповідно до п. 6.15 Договору №35 від 10.01.2025 у разі перевищення ваги брутто, понад зазначеної в підтвердженій виконавцем заявці, перевізник повинен негайно інформувати про це експедитора і тільки після узгодження з експедитором суми відшкодування виконавцю підтверджених документами сум штрафів та зборів за перевищення допустимої загальної маси транспортного засобу або допустимих навантажень на осі транспортного засобу продовжувати рух. Якщо перевізник не погодив питання щодо суми відшкодування з експедитором, експедитор не несе фінансової відповідальності за перевантаження транспортного засобу.
Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31 грудня 2025 року включно. У випадку, якщо протягом 30 (тридцяти) календарних днів до моменту закінчення дії цього договору жодна із сторін не повідомить протилежну сторону про свою відмову від продовження дії цього договору, термін дії цього договору пролонгується (продовжується) на кожен наступний календарний рік на тих же умовах (п. 9.1 Договору №35 від 10.01.2025).
15.01.2025 у м. Гданськ (Польща) вантаж відповідача разом з контейнером був завантажений на автотранспортний засіб перевізника ( НОМЕР_2 / НОМЕР_3 ) для подальшого транспортування вантажу за маршрутом Гданськ (Польща) - Хмельницький (Україна).
17.01.2025 відповідач надіслав експедитору-перевізнику (позивачу) Запит №12 від 17.01.2025 про надання інформації щодо здійснення перевезення вантажу згідно заявки №02/м від 10.01.2025, в якому відповідач просив надати інформацію про організацію доставки вантажу згідно із Заявкою на перевезення вантажу №02/M від 10.01.2025.
17.01.2025 перевізником (Товариством з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд») було повідомлено, про те що вантаж який було отримано, має перевищення допустимої ваги та допустимого навантаження на транспортний засіб. Враховуючи вказане, експедитор-перевізник (позивач) повідомив відповідача, що вантаж має перевищення допустимої ваги та допустимого навантаження на транспортний засіб, а саме повна маса транспортного засобу разом з вантажем замовника становить 40040 кг, що є більшим на 40 кг від максимально встановленої нормами ЄС (40000 кг), що в подальшому при перевезенні такого вантажу потягне за особою обов`язкове накладення штрафів з боку польських контролюючих органів на перевізника (Товариство з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд»).
За таких обставин відповідача було повідомлено, що перевізник (Товариство з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд») може погодитися на перевезення вантажу лише за умови обов`язкової компенсації з боку отримувача/замовника вантажу всіх можливих штрафів, які будуть накладені на перевізника (Товариство з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд») в процесі доставки вантажу в кінцевий пункт призначення - Хмельницький (Україна).
В іншому випадку перевізник буде змушений відмовитися від перевезення вказаного вантажу, а сам вантаж буде вивантажений в місці завантаження - Гданськ (Польща).
Відповідачем було прийнято рішення доставляти вантаж з існуючим понаднормовим перевантаженням по повній масі вантажного автомобільного транспорту перевізника та надіслано Гарантійний лист від 17.01.2025, який є додатком до Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 та Заявки №02/М від 10.01.2025.
У вказаному Гарантійному листі відповідач гарантував оплату штрафів, накладених на Фізичну особу-підприємця Харкевич Іванну Святославівну, у разі виявлення фактів перевищення допустимої ваги та допустимого навантаження на транспортний засіб НОМЕР_2 , залучений для виконання перевезення контейнеру №MRКU4641080, у розмірі, встановленому відповідними органами суми. Оплату вказаної суми відповідач зобов`язувався виконати у повному обсязі та в установлені терміни.
В свою чергу, отримавши вказаний Гарантійний лист від відповідача, позивач 17.01.2025 надав перевізнику (Товариству з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд») власний Гарантійний лист (що є додатком до Договору №35 від 10.01.2025 та заявки №63 від 10.01.2025) про оплату штрафів у разі виявлення фактів перевищення допустимої ваги та допустимого навантаження на транспортний засіб НОМЕР_2 , залученого на виконання перевезення контейнера №MRKU4641080.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2025 на Товариство з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» в пункті пропуску Дорогуськ (Польща) було складено Протоколи №PL302060.47.W.2025 та №PL302060.48.W.2025 огляду транспортного засобу, який перетинав державний кордон у напрямку виїзду з території Республіки Польща, та накладено штрафи в розмірі 6155 злотих та 327,50 злотих.
22.01.2025 ці штрафи перевізник сплатив, що підтверджується відповідними касовими чеками, а вантажний автомобільний транспорт разом з вантажем було випущено на пункт пропуску Ягодин (Україна).
23.01.2025 вищевказаний вантаж був доставлений перевізником на митну територію України та переданий відповідачу.
Отже, свої зобов`язання з перевезення вантажу як перевізник (Товариство з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд»), так і експедитор-перевізник (позивач) перед замовником (відповідачем) виконали.
В цей же день, 23.01.2025 позивачем були надіслані відповідачу Акти надання послуг №56 від 23 січня 2025 року (перевезення вантажу за маршрутом м. Гданськ (Польща) - м. Хмельницький (Україна)) на суму 93025,02 грн. та №56-1 від 23 січня 2025 р. (додаткові витрати за перевезення вантажу згідно маршруту м. Гданськ (Польща) - м. Хмельницький (Україна) транспортним засобом НОМЕР_2 / НОМЕР_3 ) на суму 71598,72 грн, та відповідні рахунки на оплату до них.
Позивачем були надані послуги по міжнародному перевезенню на загальну суму 93025,02 грн, яку було оплачено відповідачем 10.02.2025.
Крім того, було виставлено акт наданих послуг про відшкодування компенсації за перевищення допустимої ваги та допустимого навантаження на транспортний засіб в розмірі 71598,72 грн., проте вищевказані кошти відповідачем не було оплачено.
Всі документи для здійснення оплати були отримані відповідачем 23.01.2025, відповідно оплата повинна була бути вчинена протягом 14 календарних днів, а саме до 06.02.2025 включно.
03.03.2025 відповідачу представником позивача адвокатом Демченко В.О. надіслано Лист-вимогу №03/25-1 від 03.02.2025, якою позивач просив власника вантажу негайно приступити до виконання своїх зобов`язань відповідно до своїх зобов`язань за Гарантійним листом від 17.01.2025, який є додатком до Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 та Заявки №02/М від 10.01.2025, та відшкодувати оплату штрафів по доставці вантажу, оплативши рахунок №56-1 від 23 січня 2025 оку на суму 71598,72 грн.
Разом з нею були надіслані копії Протоколів №PL302060.47.W.2025 та №PL302060.48.W.2025 від 20.01.2025, роздруківки зі статичного зважування транспортного засобу від 20.01.2025, рахунків для оплати штрафів від 22.01.2025, копії квитанцій про оплату штрафів від 22.01.2025.
У відповідь на вказану вимогу відповідач надіслав лист №8 від 13.03.2025, в якому зазначив, що «з долучених до листа-вимоги від 03.02.2025 №03/25-1 документів на іноземній мові неможливо встановити факт понесення додаткових витрат у зв`язку з перевезенням вантажу в інтересах товариства, оскільки відсутній переклад документів на українську мову».
27.03.2025 відповідачу разом з листом №03/27-1 від 27.03.2025 додатково були надіслані офіційні переклади документів на іноземній мові для виконання ним своїх зобов`язань відповідно до зобов`язань за Гарантійним листом від 17.01.2025.
У відповіді листом №5 від 10.04.2025 відповідач повідомив, що ним було надано гарантійний лист від 17.01.2025 на випадок, якщо вага вантажу, зазначена у Заявці на перевезення вантажу, не відповідатиме фактичній, зокрема якщо вага вантажу виявиться більшою ніж було зазначено у Заявці. Однак, у Заявці на перевезення вантажу №02/М від 10.01.2025 вагу вантажу та його параметри зазначено вірно, документів, що свідчать про зворотне не надано. Щодо зазначення позивачем про понесення «додаткових витрат», а саме - сплата штрафних санкцій відповідно до протоколів №PL302060.47.W.2025 та №PL302060.48.W.25, то товариство не відповідає за зобов`язаннями третіх осіб, залучених позивачем, більш того, залученими перевізниками надано до перевезення вантажу неналежний транспортний засіб, що прямо випливає зі змісту протоколу №PL302060.48.W.25».
Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» подало до Господарського суду Рівненської області позовну заяву про стягнення з Фізичної особи-підприємця Харкевич Іванни Святославівни заборгованості у розмірі 71780,72 грн. (справа №918/311/25).
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 21.05.2025, яке залишене без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 28.08.2025 у справі №918/311/25, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» задоволено у повному обсязі та стягнуто з Фізичної особи-підприємця Харкевич Іванни Святославівни 71780,72 грн, з яких 71598,72 грн. основного боргу, 782,00 грн. 3% річних та 3028,00 грн судового збору.
На виконання рішення суду позивач сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» 84400,00 грн, а саме 19.09.2025 у якості часткової оплати суми стягнення на виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 21.05.2025 у справі 918/311/25 - 25000,00 грн та 26.09.2025 у якості повної оплати суми стягнення на виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 21.05.2025 у справі 918/311/25 - 59400,00 грн.
Як вказує позивач у позовній заяві у даній справі, після того як він дізнався, що перевізником було подано Господарського суду Рівненської області позовну заяву про стягнення заборгованості у справі №918/311/25, з метою досудового врегулювання спору він в чергове звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» з Листом-вимогою №04/11-1 від 11.04.2025 про негайне відшкодування оплати штрафів по доставці вантажу.
Однак, відповідач не відшкодував позивачу розмір штрафу, у зв`язку з чим, звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки у розмірі 84400,00 грн (сума сплачених позивачем на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» грошових коштів, присуджених до стягнення рішенням Господарського суду Рівненської області від 21.05.2025, яке залишене без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 28.08.2025 у справі №918/311/25), пеню у розмірі 2867,29 грн (за період з 07.02.2025 по 04.11.2025) та понесені позивачем під час розгляду судової справи додаткові витрати у розмірі 16542,00 грн (витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 12000,00 грн, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4542,00 грн).
Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
За загальним правилом особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22, стаття 611 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Зазначена норма кореспондується з положеннями статей 224, 225 Господарського кодексу України, за змістом яких учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
Відшкодуванню підлягають тільки збитки, які є об`єктивним наслідком протиправної поведінки, тобто між протиправною поведінкою і шкодою повинен бути причинний зв`язок, який полягає в тому, що протиправна поведінка за часом передує шкоді і породжує шкоду.
Обов`язковою умовою відповідальності є також вина, яка полягає у суб`єктивному ставленні особи до наслідків своїх неправомірних дій. Вина може бути у формі умислу (прямий, похідний) або необережності (грубої або простої).
Правові висновки щодо елементів складу цивільного правопорушення; їх визначення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника; а також підстав та умов цивільної відповідальності містяться у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20.
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №910/20261/16 від 26.11.2019, постанови Верховного Суду у справах №923/1315/16 від 04.09.2018, №910/2018/17 від 04.04.2018, №910/5100/19 від 07.05.2020, №910/21493/17 від 04.12.2018, №914/1619/18 від 27.08.2019, №904/982/19 від 24.02.2021).
Отже, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:
(1) неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;
(2) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;
(3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;
(4) вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за винятком випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Таким чином, розглядаючи спори про стягнення збитків (шкоди), суд має встановити наявність усіх вказаних елементів складу правопорушення у їх сукупності. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність у вигляді відшкодування шкоди не настає.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.
Транспортно-експедиторська діяльність здійснюється суб`єктами господарювання різних форм власності, які для виконання доручень клієнтів чи відповідно до технологій роботи можуть мати: склади, різні види транспортних засобів, контейнери, виробничі приміщення тощо. Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України (стаття 4 Закону).
Як встановив суд, відповідно до п. 1.2 Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 у разі якщо експедитор-перевізник з яких-небудь причин не може самостійно та/або належним чином виконати свої зобов`язання, передбачені договором, він зобов`язаний залучити третю особу до здійснення повністю або частково своїх зобов`язань за договором. Залучена третя особа повинна мати право здійснювати передані йому експедитором-перевізником зобов`язання згідно з чинним законодавством і міжнародними правилами. Експедитор-перевізник несе відповідальність за дії/бездіяльності зазначених третіх осіб, залучених ним до виконання цього договору, в тому ж порядку і обсязі, як і за власні дії. В цьому випадку експедитор-перевізник діє за дорученням і за рахунок замовника.
17.01.2025 перевізником (Товариством з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд») було повідомлено, про те що вантаж який було отримано, має перевищення допустимої ваги та допустимого навантаження на транспортний засіб. Враховуючи вказане, експедитор-перевізник (позивач) повідомив відповідача, що вантаж має перевищення допустимої ваги та допустимого навантаження на транспортний засіб, а саме повна маса транспортного засобу разом з вантажем замовника становить 40040 кг, що є більшим на 40 кг від максимально встановленої нормами ЄС (40000 кг), що в подальшому при перевезенні такого вантажу потягне за особою обов`язкове накладення штрафів з боку польських контролюючих органів на перевізника (Товариство з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд»).
За таких обставин відповідача було повідомлено, що перевізник (Товариство з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд») може погодитися на перевезення вантажу лише за умови обов`язкової компенсації з боку отримувача/замовника вантажу всіх можливих штрафів, які будуть накладені на перевізника (Товариство з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд») в процесі доставки вантажу в кінцевий пункт призначення - Хмельницький (Україна).
В іншому випадку перевізник буде змушений відмовитися від перевезення вказаного вантажу, а сам вантаж буде вивантажений в місці завантаження - Гданськ (Польща).
Відповідачем було прийнято рішення доставляти вантаж з існуючим понаднормовим перевантаженням по повній масі вантажного автомобільного транспорту перевізника та надіслано Гарантійний лист від 17.01.2025, який є додатком до Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 та Заявки №02/М від 10.01.2025.
У вказаному Гарантійному листі відповідач гарантував оплату штрафів, накладених на Фізичну особу-підприємця Харкевич Іванну Святославівну, у разі виявлення фактів перевищення допустимої ваги та допустимого навантаження на транспортний засіб НОМЕР_2 , залучений для виконання перевезення контейнеру №MRКU4641080, у розмірі, встановленому відповідними органами суми. Оплату вказаної суми відповідач зобов`язувався виконати у повному обсязі та в установлені терміни.
Як вбачається зі змісту протоколу про призначення адміністративного покарання у справі про адміністративне правопорушення № PL302060.48.W.2025 та № PL302060.47.W.2025 підставою для застосування до позивача адміністративного штрафу стало встановлене працівниками митниці перевищення допустимого навантаження на вісь транспортного засобу.
Суд відхиляє заперечення відповідача, викладені у листі №5 від 10.04.2025, що протоколи про адміністративне правопорушення не містять підтвердження, що вантаж згідно заявки мав перевищення ваги брутто понад зазначеної у заявці.
Із протоколів про адміністративне правопорушення № PL302060.48.W.2025 та № PL302060.47.W.2025 вбачається, що у пп. б) п. 5 Результати вимірювань фактичних параметрів транспортного засобу зазначено результати фактичної загальної маси транспортного засобу (статичне зважування): загальна маса - 40040 кг, допустима загальна маса 40 000 кг, перевищення 40/0,10 кг/%.
Отже, у протоколах про адміністративне правопорушення № PL302060.48.W.2025 та № PL302060.47.W.2025 чітко зазначено про перевищення фактичної загальної маси транспортного засобу (статичне зважування) на 40/0,10 кг/%.
Як встановлено судом, відповідач відповідно до умов укладеного між сторонами договору та гарантійного листа (додаток до Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 та Заявки №02/М від 10.01.2025)  зобов`язався оплатити штрафи за перевищення ваги вантажу.
22.01.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» сплатило штраф за перевищення допустимого навантаження на вісь транспортного засобу у розмірі 71598,72 грн, що підтверджується копіями квитанцій.
В свою чергу, як встановив суд, рішенням Господарського суду Рівненської області від 21.05.2025, яке залишене без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 28.08.2025 у справі №918/311/25, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» задоволено у повному обсязі та стягнуто з Фізичної особи-підприємця Харкевич Іванни Святославівни 71780,72 грн, з яких 71598,72 грн. основного боргу, 782,00 грн. 3% річних та 3028,00 грн судового збору.
На виконання рішення суду позивач сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» 84400,00 грн, а саме 19.09.2025 у якості часткової оплати суми стягнення на виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 21.05.2025 у справі 918/311/25 - 25000,00 грн та 26.09.2025 у якості повної оплати суми стягнення на виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 21.05.2025 у справі 918/311/25 - 59400,00 грн.
Таким чином, беручи до уваги вище викладене та зважаючи на ті обставини, що обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» щодо сплати позивачу штрафних санкцій за перевищення ваги та допустимого навантаження були погоджені у Гарантійному листі від 17.01.2025, який є додатком до Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 та Заявки №02/М від 10.01.2025, тобто частиною правочину, суд дійшов висновку про наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» обов`язку сплатити позивачу грошових коштів у розмірі 71598,72 грн.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Наявність та розмір заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» за Договором №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 (за Гарантійним листом від 17.01.2025) у сумі 71598,72 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Харкевич Іванни Святославівни в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» грошових коштів у сумі 71598,72 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.
Позивач також просить суд стягнути з відповідача як збитки стягнуті з позивача в межах справи №918/311/25 3% річних у сумі 182,00 грн, судовий збір у першій інстанції у розмірі 3028,00 грн та витрати на правову допомогу адвоката у сумі 90000,00 грн., а також понесені позивачем в межах справи №918/311/25 витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 12000,00 грн та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4542,00 грн.
Однак, суд не вбачає підстав для задоволення вказаних позовних вимог Фізичної особи-підприємця Харкевич Іванни Святославівни, оскільки такі витрати позивача не є збитками так їх понесення не викликано будь-якою протиправною поведінкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання».
Відносини між Фізичною особою-підприємцем Харкевич Іванною Святославівною та Товариством з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» регулювались окремим укладеним Договором №35 від 10.01.2025, а обов`язок сплатити грошові кошти у сумі 71598,72 грн на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» виник у позивача на підставі умов вказаного договору та відповідного окремого гарантійного листа.
Відповідно, виконання вказаного обов`язку позивачем не пов`язане та не залежало від виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» своїх окремих зобов`язань за Договором №01М/02-01-2025 від 02.01.2025.
Таким чином, суд дійшов висновку відмовити Фізичній особі-підприємцю Харкевич Іванні Святославівні у задоволенні вказаної частини позовних вимог.
Також суд не вбачає підстав задовольняти позов в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» пені у розмірі 2867,29 грн (за період з 07.02.2025 по 04.11.2025).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).
У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.
У п. 5.1 Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 визначено, що вартість транспортно-ескпедиційних послуг узгоджується між замовником та ескпедитором-перевізником окремо на кожне замовлення і обумовлюється у замовленні.
Згідно п. 5.2 Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 замовник проводить оплату за виконані послуги перевезення за узгодженими ставками протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів від дати підписання сторонами Акту прийому-здачі виконаних робіт та отримання оригіналів наступних документів: рахунка-фактури, Акту прийому-здачі виконаних робіт.
Відповідно до п. 6.4.2 Договору №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 за порушення термінів оплати за перевезення замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу, але не більше 10% від суми невиконаного зобов`язання.
Тлумачення вказаних пунктів договору свідчить про те, що відповідальність у виглядів пені встановлена саме за невиконання обов`язку оплатити вартість перевезення, а не у випадку не відшкодування/не сплати вартості штрафів.
Суд зазначає, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.
Зважаючи на те, що Договором №01М/02-01-2025 від 02.01.2025 сторони не передбачили нарахування пені за сплату/відшкодування штрафу, та у зв`язку з відсутністю спеціального законодавчого акту, яким би встановлювались розмір та база нарахування пені у відповідних правовідносинах, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 2867,29 грн (за період з 07.02.2025 по 04.11.2025).
Позивач також просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 8000,00 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Стаття 16 Господарського процесуального кодексу України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У частинах першій, другій статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (див. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України щодо співмірності господарському суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Верховний Суд, застосовуючи частину шосту статті 126 Господарського процесуального кодексу України, неодноразово зазначав, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, постанови Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №826/2689/15; від 03.10.2019 у справі №922/445/19).
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.
Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 19.04.2024 у справі №916/101/23 зазначила, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного вище Закону).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
У постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Також частини четверта-шоста, сьома, дев`ята статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначає випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 Господарського процесуального кодексу України.
28.02.2025 між адвокатом Демченком В.О. (адвокат) та Фізичною особою-підприємцем Харкевич Іванною Святославівною (клієнт) укладено Договір про надання правової допомоги №03/25, відповідно до умов якого адвокат зобов`язується за завданням клієнта надавати клієнту правову допомогу (далі - «послуги»), а клієнт зобов`язується оплатити надання послуг (далі - «гонорар») та фактичні витрати адвоката, необхідні для виконання цього договору.
Відповідно до п. 3.1 Договору гонорар - форма винагороди адвоката за надання послуг, передбачених цим договором.
Згідно з п. 3.2 Договору розмір гонорару та порядок його оплати визначається сторонами у додаткових угодах до цього договору. При визначенні розміру гонорару враховується: - обсяг і час роботи, що потрібний адвокату для належного виконання доручення клієнта та досягнення бажаного результату; - ступінь складності правових питань, що стосуються доручення; - необхідність виїзду адвоката; - особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; - характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом.
Згідно з п. 3.3 Договору розмір гонорару не залежить від досягнення або недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт, якщо сторони додатково не домовляться про інше. 
Відповідно до п. 3.4 Договору гонорар вказується в акті наданих послуг і підлягає оплаті у день приймання виконання доручення клієнтом, якщо інший порядок не встановлено у додатковій угоді. Понесені адвокатом витрати клієнт компенсує у день приймання виконання доручення.
У п. 4.1 Договору визначено, що факт надання передбачених цим договором послуг підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг.
17.10.2025 між сторонами укладено Додаткову году №5 на суму 8000,00 грн (складання позовної заяви про відшкодування збитків до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання»).
03.11.2025 сторони склали Акт приймання-передачі наданих послуг на суму 8000,00 грн (складання позовної заяви про відшкодування збитків до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання»), які були оплачені позивачем у повному обсязі відповідно до платіжної інструкції, копія якої долучена до позовної заяви.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
Судом враховано, що Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року,«Гімайдуліна і інші проти України»(пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші.
У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.
У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №910/4515/18.
Відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Судом враховано, що позов Фізичної особи-підприємця Харкевич Іванни Святославівни було задоволено частково, а відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги, суд дійшов висновку стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» на користь Фізичної особи-підприємця Харкевич Іванни Святославівни витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 5517,71 грн.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, 

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спарк-швейне обладнання» (03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, буд. 86, літ. Г, офіс 1; ідентифікаційний код: 35860885) на користь Фізичної особи-підприємця Харкевич Іванни Святославівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) грошові кошти у розмірі 71598 (сімдесят одна тисяча п`ятсот дев`яносто вісім) грн 72 коп., судовий збір у розмірі 1670 (одна тисяча шістсот сімдесят) грн 76 коп та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 5517 (п`ять тисяч п`ятсот сімнадцять) грн 71 коп.
3. В іншій частині позову відмовити.
4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак