ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" листопада 2025 р. Справа№ 910/3659/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Гаврилюка О.М.
суддів: Майданевича А.Г. 
Ткаченка Б.О. 

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.
за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: Трипілка А.В.;

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Медичні закупівлі України»
на рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025, повний текст рішення складено 08.08.2025
у справі № 910/3659/25 (суддя Павленко Є.В.)
за позовом Державного підприємства «Медичні закупівлі України»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діатом»
про стягнення 367 711,92 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду 

У березні 2025 року Державне підприємство «Медичні закупівлі України» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діатом» 367 711,92 грн штрафу за договором про закупівлю від 6 червня 2024 року № 09/95-06/2024.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діатом» на користь Державного підприємства «Медичні закупівлі України» 150 000 грн 00 коп. штрафу та 4 412 грн 54 коп. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням, Державне підприємство «Медичні закупівлі України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне провадження та відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «Медичні закупівлі України» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/3659/25; апеляційну скаргу ДП «Медичні закупівлі України» задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 по справі № 910/3659/25 в частині відмови ДП «Медичні закупівлі України», а позов задовольнити повністю; розгляд апеляційної скарги здійснювати без виклику сторін.
Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.
Скаржник зазначає, що єдиною підставою, якою суд першої інстанції обґрунтував своє передчасне рішення та зменшив суму штрафу є відсутність начебто завданої шкоди апелянту, а також зазначив, що стягнута неустойка не є джерелом отримання додаткових прибутків, однак скаржник не погоджується із вказаним твердженням, оскільки апелянт від здійснення своєї діяльності не отримує прибутку, як і не акумулює такі кошти в себе, адже є підприємством, що засноване державній власності, яке утворене з метою організації та проведення процедур закупівель лікарських засобів, медичних виробів, тощо за бюджетні кошти. Кошти від санкцій (штрафи, пеня), що застосовуються відповідно до закону, не відносяться до переліку власних надходжень бюджетних установ, встановленим ст. 13 Бюджетного кодексу, який є вичерпним, отже не є власними коштами ДП «Медзакупівлі України», і у випадку їх надходження на рахунок бюджетної установи, ДП «Медзакупівлі України» має обов`язок їх перерахувати до доходу бюджету, за кодом класифікації доходів бюджету 24060300 «Інші доходи».
Скаржник вказує на те, що з огляду на положення законодавства України, та у зв`язку з тим, що договір фінансувався з державного бюджету, пеня та штраф, що є предметом даного спору є бюджетними коштами, доходами загального фонду Державного бюджету України. В умовах воєнного стану та необхідності забезпечення належного функціонування системи екстреної медичної допомоги, недотримання відповідачем умов контракту прямо порушує інтереси держави та громадян, для забезпечення яких й була реалізована відповідна бюджетна програма. Застосування санкцій до порушника є не лише правом, а обов`язком держави, з метою компенсації втрат бюджету та попередження безкарності за неефективне використання бюджетних коштів.
Скаржник зазначає про те, що відповідач звернувся до Державного Експертного Центру МОЗ України (далі – ДЕЦ) на реєстрацію лікарського засобу 02.09.2024, що підтверджується відомостями з офіційного сайту ДЕЦ і Наказом МОЗ від 12.10.2024 № 1740 вирішено зареєструвати лікарський засіб, зокрема й той, що є предметом даної судової справи, таким чином, оскільки відповідач звернувся до Контролюючого органу з значною затримкою на отримання необхідного реєстраційного посвідчення, тобто за два дні до закінчення 90 денного терміну, що передбачений договором на його надання апелянту. Наведене свідчить про відсутність виключних обставин у відповідача, як наслідок відсутність підстав для зменшення суми штрафу. Разом з цим у постанові Верховного Суду від 09.08.2024 у справі № 917/1957/23 зазначено, що кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення питання зменшення розміру неустойки, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду, вказав на те, що скаржник у розумінні чинного законодавства та статутних документів не є бюджетною установою та здійснює свою господарську діяльність, серед іншого, з метою отримання прибутку на договірних засадах, про зазначене йдеться і в розділі 16 Договору про закупівлю, де скаржник зазначає що є платником податку на прибуток на загальних підставах. Крім того, звертаючись до суду з позовною заявою позивач порушував питання про стягнення штрафу саме на власних розрахунковий рахунок в АТ «Державний експортно-імпортний банк України», а не в Управлінні державного казначейства України у Печерському районі міста Києва.
Відповідач зазначає про те, що договірні відносини, які склалися між позивачем та відповідачем, з огляду на положення нормативних актів та укладеного договору від 06.06.2024, носили характер господарських, що виникають у процесі організації і здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а не між державою та суб`єктом господарювання.
Відповідач наголошує на тому, що діями відповідача збитків позивачу не завдано, а в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з цього приводу, а на момент звернення позивача з позовом до суду основне зобов`язання щодо постачання фармацевтичної продукції виконано в повному обсязі. При цьому, закупівельна ціна відповідачем однієї таблетки препарату склала 358,50 грн, а ціна реалізації становила 386,50 грн, що на 7,3% більше закупівельної, загальна сума націнки склала 124,9 тис.грн, а витрати товариства лише на митне оформлення продукції, що постачалась за договором, склали 7600 грн, отже приймаючи участь у тендері товариство мало на меті отримати прибуток, який за підрахунками мав складати 117,3 тис.грн, тоді як заявлений до стягнення позивачем у позовній заяві штраф більший в 3 рази. Тобто в даному випадку, при застосування до відповідача штрафу у сумі 20% за неподання реєстраційного посвідчення у строк, передбачений договором, штрафні санкції набудуть ознак каральних санкцій.
Відповідач вказує на те, що він систематично надає благодійну допомогу лікарням та різним складовим сектору безпеки і оборони України, так в 2024 на потреби Збройних Сил України та лікарень передано лікарські препарати на суму 4 009 670,32 грн, а у першому півріччі 2025 року – на суму 11 136 267,05 грн.
Відповідач зазначає, що договір укладено 06.06.2024 і в цей же день відповідачем направлено лист до постачальника щодо вжиття заходів для екстреної реєстрації препарату в Україні. Оскільки заявник – власник прав на лікарський засіб, виробники та відповідальний за випуск серії, є різними юридичними особами, зареєстрованими відповідно у Швейцарії та Італії, не мають ознак підпорядкованості, кожен окремо має свої адміністративні процедури документообігу, то заява про реєстрацію була подана лише 02.09.2024, рішення МОЗ України про державну реєстрацію лікарського засобу Сапроптеригу дигідрохлориду 100 мг, було прийняте 12.10.2024, а реєстраційне посвідчення оформлене 15.10.2024 і 17.10.2024 реєстраційне посвідчення було отримане відповідачем та направлене скаржнику, що свідчить про добросовісний характер дій відповідача, який виконав зобов`язання та надав копію реєстраційного посвідчення замовнику за першої можливості, не чекаючи звернення до нього з позовом до суду.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/3659/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя – Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 поновлено Державному підприємству «Медичні закупівлі України» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/3659/25. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Медичні закупівлі України» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/3659/25. Призначено справу № 910/3659/25 до розгляду у судовому засіданні 07.10.2025.
У судовому засіданні 07.10.2025 оголошено перерву до 04.11.2025.
Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, періодичні оголошення сигналу «повітряна тривога», з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/3659/25 розглядалась протягом розумного строку.

Явка учасників у судове засідання та позиція учасників справи

Представник позивача у судове засідання 04.11.2025 не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином.
Представник відповідача у судовому засіданні 04.11.2025 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/3659/25 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 06.06.2025 за результатами проведення публічної закупівлі № UA-2024-05-10-010856-а між позивачем та відповідачем укладено договір про закупівлю, за умовами якого відповідач, за договором постачальник зобов`язалося поставити позивачу фармацевтичну продукцію, асортимент, ціна та обсяг якої вказується в специфікації (додаток № 1 до договору), а Підприємство – прийняти й оплатити цю продукцію в порядку та на умовах, визначених цим правочином.
Вказаний договір, а також додаток № 1 до нього (специфікація) підписані уповноваженими представниками сторін за допомогою електронних цифрових підписів, а також скріплені електронною печаткою Товариства.
Згідно з пунктом 2.1. договору поставка продукції здійснюється відповідно до Incoterms 2020.
За пунктом 3.1. вказаного правочину його загальна ціна й ціна за одиницю продукції вказується в специфікації (додаток № 1) та складає 1 838 559,60 грн з ПДВ.
Якщо інше не передбачено цією угодою, за загальним правилом оплата продукції здійснюється замовником на умовах попередньої оплати з урахуванням положень бюджетного законодавства й нормативно-правових актів, що регулюють питання здійснення попередньої оплати (пункт 3.4. договору).
Пунктом 4 додатку № 1 до договору (специфікації) передбачений обов`язок постачальника відповідно до пункту 4.1. вказаного правочину здійснити поставку продукції у строк до 28 листопада 2024 року включно.
За пунктом 5.1. вказаного правочину постачальник не менше ніж за 14 робочих днів до дати запланованої відправки продукції в пункт призначення зобов`язаний надати замовнику засобами електронної пошти та/або шляхом заповнення електронних форм в електронному кабінеті постачальника, створеному в інформаційно-аналітичній системі замовника, у порядку, визначеному цим договором, скановані копії документів, зокрема реєстраційного посвідчення та усіх наявних вкладок до нього (за наявності), яке видається Міністерством охорони здоров`я України (далі – Міністерство) для кожного виду продукції, що постачається, а у випадку, коли незареєстрована продукція може ввозитись на митну територію України в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством – документ, що підтверджує реєстрацію продукції у Сполучених Штатах Америки, Швейцарській Конфедерації, Японії, Австралії, Канаді, або реєстрацію компетентним органом Європейського Союзу за централізованою процедурою та застосування на території однієї з таких країн.
У підпункті 7.1.1. договору сторони погодили, що у разі, якщо на дату укладення цього правочину продукція є незареєстрованою в Україні та не має реєстраційного посвідчення, свідоцтва про державну реєстрацію (крім випадку, коли незареєстрована продукція може ввозитись на митну територію України в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством), постачальник зобов`язується належним чином зареєструвати продукцію в Україні та на підтвердження цього не пізніше ніж протягом 90 календарних днів з дати укладення договору (або не пізніше строку, передбаченого у пункті 5.1. договору, якщо цей строк настане раніше) надати замовнику засобами електронної пошти та/або шляхом заповнення електронних форм в електронному кабінеті постачальника, створеному в інформаційно-аналітичній системі замовника, у порядку, визначеному цим договором, скановану копію реєстраційного посвідчення, яке видається Міністерством для кожного виду продукції, що постачається.
Пунктом 8.1. договору встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань, що виникають з цього правочину, сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України.
У підпункті 8.3.1. вказаного правочину сторони погодили, що у разі недотримання постачальником вимог підпунктів 7.1.1., 7.1.2. пункту 7.1. цього договору, з постачальника крім пені та/або штрафу, зазначених у пункті 8.2. договору, стягується штраф у розмірі 20 відсотків вартості непоставленої (неприйнятої) продукції.
Пунктом 6 додатку № 1 до договору (специфікації) визначено, що відповідно до пункту 10.1. договору останній діє до 28 грудня 2024 року включно, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, зокрема в частині штрафних санкцій та поставки продукції – до повного виконання.
З наявної у матеріалах справи копії платіжної інструкції від 25 червня 2024 року № 6948 вбачається, що позивач на виконання умов договору здійснив попередню оплату погодженого сторонами товару на суму 1 838 559,60 грн.
28 листопада 2024 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору, згідно з пунктом 1.1. якої було зменшено ціну закупівлі продукції та внесено зміни до пунктів 2, 3 додатку № 1 до договору (специфікації). Зокрема, сторони погодили зменшити вартість продукції за договором до 1 836 184,20 грн. Інші умови укладеного між сторонами договору залишені без змін.
Вказана додаткова угода також підписана електронними цифровими підписами уповноважених представників Підприємства та Товариства.
З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до видаткової накладної № 1744 Товариство 5 грудня 2024 року здійснило поставку позивачу продукції «Сапроптерин Дифарма (Sapropterin Dipharma), у кількості 4 440 шт., загальною вартістю 1 836 184,20 грн, свідоцтво про реєстрацію – UA/20631/01/01 до 12 жовтня 2029 року.
Зважаючи на порушення Товариством встановленого пунктом 7.1.1 Договору 90-денного строку для подання сканованої копії реєстраційного посвідчення продукції, яке видається Міністерством, Підприємство на підставі пункту 8.2. договору нарахувало відповідачу штраф у сумі 367 711,92 грн та звернулося до останнього з претензією від 30 січня 2025 року № 05/388-01/2025 про сплату вищевказаної суми неустойки за договором. Однак, ця претензія була залишена відповідачем без задоволення та виконання.
В подальшому, Державне підприємство «Медичні закупівлі України» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діатом» 367 711,92 грн штрафу за договором про закупівлю від 6 червня 2024 року № 09/95-06/2024.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діатом» на користь Державного підприємства «Медичні закупівлі України» 150 000 грн 00 коп. штрафу та 4 412 грн 54 коп. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у оскаржуваному рішенні, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі – ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано факту неналежного виконання взятих на себе за договором спірних зобов`язань.
Оскільки матеріали справи не містять доказів надання відповідачем Підприємству в строк, встановлений пунктом 5.1. договору, сканованих копій документів, зокрема реєстраційного посвідчення та усіх наявних вкладок до нього, суд дійшов висновку про обґрунтованість розрахунку 90-денного календарного строку саме з дати укладення спірного правочину.
Відтак, з огляду на положення пункту 7.1.1. договору, Товариству необхідно було надати позивачу скановану копію реєстраційного посвідчення на продукцію до 4 вересня 2024 року.
З інформації, що міститься у видатковій накладній від 5 грудня 2024 року № 1744, вбачається, що Товариство лише 5 грудня 2024 року здійснило поставку погодженої за договором продукції зі свідоцтвом про реєстрацію – UA/20631/01/01 до 12 жовтня 2029 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що правові підстави для стягнення з відповідача спірної штрафної санкції настали ще з моменту закінчення перебігу 90-денного календарного строку для подання сканованої копії реєстраційного посвідчення з дати укладення спірного правочину – 4 вересня 2024 року, тобто на момент, коли відповідач поставку спірної продукції (загальна вартість якої станом на 05.09.2024 складала 1 838 559,60 грн) ще не здійснив.
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У відповідності до норм ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
З огляду на невиконання відповідачем зобов`язань з подання сканованої копії реєстраційного посвідчення на продукцію та своєчасної поставки товару в установлений договором строк, та те, що заявлена позивачем до стягнення сума штрафу є арифметично вірною, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про обґрунтованість вказаної позовної вимоги.
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/3659/25 оскаржується в частині відмови ДП «Медичні закупівлі України», і скаржник просить позов задовольнити повністю, а тому враховуючи вимоги частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Так, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що оскаржуваним рішенням зменшено розмір заявлених до стягнення сум штрафних санкцій до 150 000,00 грн.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд зменшити заявлений позивачем до стягнення розмір штрафних санкцій до 3 000,00 грн, обґрунтовуючи відсутністю прямої вини відповідача в несвоєчасному виконанні спірних зобов`язань; на повне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині поставки обумовленого товару; на подальше зменшення сторонами обсягу та вартості продукції за договором; на відсутність збитків позивача внаслідок неподання реєстраційного посвідчення на продукцію у встановлений договором строк; статус відповідача як критично важливого підприємства для функціонування економіки й забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.
Згідно з ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
За частиною 2 ст. 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Аналогічні положення також містить ч. 3 ст. 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому Суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).
Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.
Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.
А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
У наведених висновках колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
Поряд з викладеним Суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Крім цього категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Водночас, зменшення розміру штрафних санкцій до 3 000,00 грн фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (близька за змістом правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі 918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 тощо).
Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Так, колегія суддів апеляційної інстанції, як і господарський суд першої інстанції, врахував те, що на час розгляду даного спору відповідач зобов`язання за договором виконав, як і те, що стягнення з відповідача значних сум штрафних санкцій під час військового стану може призвести до негативних наслідків для господарської діяльності останнього, яке здійснює поставку лікарських засобів за кошти державного бюджету для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я в медичні заклади України.
Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши обставини справи, дійшла висновку про те, що вказані обставини об`єктивно свідчать про добросовісність відповідача, у зв`язку із чим, застосування до відповідача штрафних санкцій у визначеному судом розмірі є надмірним та несправедливим.
Колегія суддів апеляційної інстанції враховує те, що правовідносини з поставки лікарських засобів за кошти державного бюджету для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я в медичні заклади України підтримуються не шляхом застосування надмірних штрафних санкцій стосовно суб`єкта господарювання, яке може спричинити його банкрутство, а шляхом будь-якого посильного сприяння відповідному суб`єкту в своєчасному виконанні своїх зобов`язань з поставки необхідної державі продукції.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про врахування тієї обставини, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання останньому збитків порушенням відповідачем умов вказаного правочину в частині своєчасного подання сканованої копії реєстраційного посвідчення на лікарські засоби, причини й наслідки несвоєчасного виконання спірного зобов`язання, а також розмір нарахованих штрафних санкцій.
Таким чином, враховуючи всі чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойки: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер, те, що товар, як і реєстраційне посвідчення, хоч і з простроченням, але був поставлений/надане позивачу, а матеріали справи не містять доказів понесення позивачем збитків, спричинених простроченням виконання відповідачем зобов`язань, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для реалізації свого права щодо зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача до суми 150 000,00 грн.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду з огляду на встановлені обставини справи, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій та стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 150 000,00 грн, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/3659/25, відсутні.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.
В питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2024 у cправі № 911/2269/22.
Посилання скаржника на приписи Бюджетного кодексу України та Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік» в частині обґрунтування спрямування всіх сум стягнутих санкцій (штраф, пеня) до дохідної частини бюджету, є безпідставними, оскільки скаржник у розумінні чинного законодавства та статутних документів не є бюджетною установою та здійснює свою господарську діяльність, серед іншого, з метою отримання прибутку на договірних засадах.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Державного підприємства «Медичні закупівлі України» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/3659/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/3659/25 слід залишити без змін.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Медичні закупівлі України» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/3659/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/3659/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Матеріали справи № 910/3659/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова підписана 26.12.2025, зокрема, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Ткаченка Б.О.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк 

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко