ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" січня 2026 р. Справа № 907/821/24

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Орищин Г.В.
суддів Галушко Н.А.
Желіка М.Б.
розглянув без повідомлення (виклику) представників сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Іванини Юрія Дмитровича
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 09.10.2025 (повне рішення складено 04.11.2025, суддя Л.І. Пригара)
у справі № 907/821/24
за позовом Фізичної особи-підприємця Лисої Ніни Василівни, м. Любомль Ковельського району Волинської області
до відповідача Фізичної особи-підприємця Іванини Юрія Дмитровича, смт Міжгір`я Хустського району Закарпатської області
про стягнення 143 464 грн

Господарський суд Закарпатської області в рішенні від 09.10.2025 у справі № 907/821/24 ухвалив: - задоволити повністю позов Фізичної особи-підприємця Лисої Ніни Василівни; - стягнути Фізичної особи підприємця Іванини Юрія Дмитровича 143 464 грн, у тому числі: 54 639 грн грошових коштів, сплачених перевізнику за договором та 1870 Євро (що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на 11.06.2025 становить 88 825 грн) збитків, сплачених за користування складом в Італії, а також 2422,40 грн судового збору.
Місцевий суд встановив, що відповідач, виступаючи перевізником у рамках договору № 1 від 11.01.2024 та заявки № 1 від 11.01.2024, після митного оформлення товару відмовився від подальшого перевезення вантажу позивача, мотивуючи це відсутністю необхідних дозволів. Відповідно, матеріалами справи доведено факт невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань і причинно-наслідковий зв`язок між цим порушенням і понесеними позивачем збитками.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням місцевого господарського суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області 9 жовтня 2025 у справі № 907/821/24, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив: що сторонами укладено договір № 1 «Про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом» та оформлено заявку № 1, в якій вантаж визначено як гуму невулканізовану на палетах, без зазначення відходів або вторинної сировини. Перевізник належним чином прийняв вантаж, перевірив документи та стан пакування, не здійснюючи оцінку правового статусу вантажу, що не передбачено договором. Надалі, під час митного оформлення з`ясувалося, що вантаж є відходами, для перевезення яких перевізник не мав дозволу на перевезення у міжнародному сполученні відповідно до вимог міжнародного та національного законодавства, а замовник не надав документів, необхідних для законного транспортування. Відходи невулканізованої гуми підпадають під спеціальне міжнародне регулювання і не можуть переміщуватися як звичайний товар, тому відсутність дозволу є обставиною, що робить перевезення юридично неможливим. Через бездіяльність замовника щодо організації розвантаження, перевізник змушений був самостійно вивантажити вантаж на митному складі в Італії, забезпечивши звільнення транспортного засобу та мінімізацію збитків. Таким чином, відповідач належним чином виконав умови договору, а перешкоди виникли з вини замовника;
Звернув увагу, що факт неможливості подальшого перевезення вантажу через митні формальності — визнано позивачем у позовній заяві та наданих документах, проте суд першої інстанції необґрунтовано не застосував ч. 1 ст. 75 ГПК України щодо звільнення від доказування обставин, визнаних учасниками справи;
Вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що перевізник не звертався до позивача щодо неможливості подальшого перевезення, оскільки 18.01.2024 перевізником була надіслана претензія № 18/01, а 19.01.2024 – повторне повідомлення № 19/01 із поясненням причин неможливості доставки та необхідності вивантаження вантажу на загальнодоступному митному складі. Хоча в документах прямо не використано формулювання «запит інструкцій», їх зміст чітко інформував позивача про ситуацію та необхідність термінових дій;
Суд першої інстанції не встановив порушень зобов`язань позивачем, що вплинули б на виконання перевезення відповідачем, проте фактично позивач порушив п.2.1.3 договору, не надавши повну та достовірну інформацію щодо характеру вантажу, зокрема, не зазначивши його статус як відходів, що є обов`язком замовника для здійснення міжнародного перевезення та митного оформлення. Договором передбачено, що повна матеріальна відповідальність за будь-які збитки, спричинені відсутністю або недостовірністю товаросупровідних документів, покладається на сторону, яка допустила порушення, а перевізник не зобов`язаний перевіряти їх достовірність; 
В даному випадку, відповідач діяв добросовісно, виконав договір у межах погоджених умов, своєчасно повідомив позивача про неможливість подальшого перевезення вантажу через його класифікацію як відходів та відсутність дозволу на таке перевезення, вжив усіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов`язання, а подальше зберігання вантажу на митному складі стало вимушеним наслідком бездіяльності позивача, тому відповідальність за збитки на перевізника покладати не можна.
Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому висловив свої заперечення на доводи апелянта, зокрема, зазначив: 
судом першої інстанції встановлено, що заявка № 1 від 11.01.2024, яка є невід`ємною частиною договору, містить чітке та коректне визначення вантажу — гума невулканізована на палетах, і саме такий товар був фактично відвантажений, задекларований та прийнятий відповідачем до перевезення, що повністю підтверджується матеріалами справи та виключає доводи відповідача про перевезення відходів або вторинної сировини. Крім того, апелянтом не наведено нормативного обґрунтування обов`язку замовника зазначати у заявці додаткові характеристики вантажу, в зв`язку з чим відповідні твердження відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях;
безпідставними є посилання відповідача на неможливість виконання договірних зобов`язань у зв`язку з відсутністю спеціального дозволу на перевезення вантажу відповідної категорії, оскільки матеріали справи не містять ані доказів нормативної необхідності такого дозволу саме для даного вантажу, ані підтвердження неможливості його отримання відповідачем у погоджені сторонами строки. Відповідач прийняв вантаж до перевезення, завершив митне оформлення та залишив митний пост із вантажем, який перебував під митним контролем, після чого самостійно розпорядився ним, що свідчить про прийняття відповідачем вантажу відповідно до умов договору. Звернення відповідача до позивачки із претензіями відбулося вже після вчинення зазначених дій та не може розцінюватися як запитування інструкцій у особи, яка має право розпоряджатися вантажем, у розумінні ч.1 ст.14 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів;
Посилання апелянта на визнання позивачем факту неможливості здійснення подальшого перевезення через митні формальності не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підстави для застосування положень ч.1 ст.75 ГПК України відсутні. 
З врахуванням наведеного, позивач вважає, що апеляційна скарга фактично зводиться до повторення правової позиції відповідача, яка вже була предметом дослідження суду першої інстанції, не містить нових доказів чи обґрунтованих правових аргументів та не спростовує висновків суду щодо порушення відповідачем умов договору про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом № 1 від 11.01.2024 та заявки № 1 від 11.01.2024, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим.
З огляду на приписи ч. 10 ст. 270 ГПК України, з врахуванням ціни позову, розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Іванини Юрія Дмитровича здійснюється Західним апеляційним господарським судом без виклику представників сторін. 
Розглянувши матеріали справи та дослідивши наявні докази, судова колегія встановила наступне:
11.01.2024 між Фізичною особою підприємцем Лисою Ніною Василівною (позивач, за договором – замовник) та Фізичною особою підприємцем Іваниною Юрієм Дмитровичем (відповідач, за договором – перевізник) укладено договір про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом за № 1, відповідно до умов якого замовник доручає і надає для перевезення вантаж, а перевізник зобов`язується здійснити перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні згідно умов заявок замовника, який зобов`язується сплатити погоджену сторонами провізну плату. Заявка є невід`ємною частиною цього договору, в якій відображаються істотні умови кожного конкретного перевезення, а саме: найменування товару, кількість (вага) та пакування вантажу, його особливі характеристики, найменування та адреса відправника та одержувача вантажу, напрямок перевезення, пункти завантаження та розвантаження вантажу, пункти перетину кордону України, державні реєстраційні номера транспортного засобу, прізвище, ім`я, по батькові водія транспортного засобу, вимоги щодо технічного стану транспортного засобу, особливі вказівки замовника, дата і час завантаження та розвантаження, або строк виконання перевезення, розмір оплати (що включає плату експедитору та вартість послуг третіх осіб, якщо вони залучені експедитором для виконання цього договору) (п.1.2). Відносини сторін за цим договором регулюються положеннями Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДПВ) 1956, Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП (Конвенція МДП), Європейської угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів (ДОПНВ) 1957, Європейської Угоди про режим праці та відпочинку водіїв (ESTR), Цивільного і Господарського кодексів України, ЗУ «Про транспортно-експедиційну діяльність» та інших нормативно-правових актів України, міжнародних конвенцій, угод, договорів, визнаних Україною (п.1.3). Замовник зобов`язаний, зокрема: оформити письмову заявку на перевезення вантажу відповідно до п.1.2 цього договору; забезпечити оформлення товаросупровідних документів (міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR), інших товаросупровідних документів (сертифікати, висновки тощо) необхідних для здійснення міжнародного перевезення вантажів і подання до митного оформлення вантажу до митних органів); координувати перевезення та надавати перевізнику рекомендації та інструкції щодо порядку та послідовності дій при виникненні непередбачених обставин при перевезенні вантажу; своєчасно та в повному обсязі сплачувати перевізнику погоджену провізну плату, відповідно до умов цього договору та заявки (п.2.1). Перевізник зобов`язаний забезпечити подачу транспортного засобу під завантаження в узгоджені сторонами у заявці строки, і в стані, в усіх відношеннях придатному для автомобільних перевезень довіреного вантажу (відповідно до санітарних, технічних, гігієнічних та інших вимог), з урахуванням вимог заявки, типу вантажу, а також норм законодавства України та держав призначення транзиту (п.2.2.1). Перевізник зобов`язаний прийняти вантаж за кількістю відповідно до отриманих супровідних документів (п.2.2.2). При прийнятті вантажу водій перевізника зобов`язаний перевірити: наявність супровідних документів, інвойс, товарно-транспортна накладна (CMR), EUR1, інші за наявності; точність записів зроблених замовником в міжнародній товарно-транспортній накладній (CMR), що стосується кількості вантажних місць, а також їх маркування та нумерація; зовнішній стан вантажу та його пакування, укладки (п.2.2.4). Перевізник зобов`язується здійснювати контроль правильності завантаження транспортного засобу із врахуванням встановлених у державах, по території яких виконується перевезення вантажів, обмежень щодо загальної ваги вантажів та навантаження на вісь транспортного засобу у спосіб, що не перешкоджає проведенню митного контролю, забезпечує збереження вантажу протягом перевезення, безпечний рух і маневрування транспортного засобу (п.2.2.5). Перевізник зобов`язується повідомляти замовника про виникнення будь-яких перешкод виконанню перевезення (ДТП, вилучення вантажу компетентними органами, відмова вантажоодержувача прийняти вантаж тощо) (п.2.2.6). Перевізник зобов`язується доставити і здати вантаж вантажоодержувачу непошкодженим в належному стані (п.2.2.7). Сторони погодили взаємні зобов`язання щодо інформування одна одної про всі обставини, які ставлять під загрозу або роблять неможливим виконання зобов`язань за цим договором та погодження заходів по їх усуненню (п.2.3.3). Ціни за послуги та порядок розрахунків за цим договором узгоджується сторонами в заявках (п.3.1). Перевізник несе відповідальність за цілісність вантажу відповідно до вимог Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДПВ) 1956, Статуту автомобільного транспорту України та чинного законодавства України (п.4.2). У випадку простою транспортного засобу винна сторона сплачує штраф за простій транспортного засобу за кожну розпочату добу простою, у зв`язку з неналежним оформленням документів, чи інше, у розмірі 1500 грн (п.4.3). Сторона несе повну матеріальну відповідальність перед іншою стороною за будь-які збитки, які можуть бути завдані відсутністю, недостатністю, неправдивістю чи підробкою товарно-супровідних документів, які були вчинені першою стороною (п.4.7). Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до кінця поточного року. Якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення строку його дії не попередить іншу сторону про розірвання цього договору, такий договір продовжує свою дію на наступний календарний рік на тих самих умовах (п.7.2.). Усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов`язані із ним, у тому числі пов`язані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору, регламентуються цим договором, Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДПВ) 1956, відповідними нормами чинного в Україні законодавства, а також застосовними до таких правовідносин звичаями ділового обороту на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості (п.8.1).
На виконання умов вказаного договору, 11.01.2024 між позивачем, як замовником, та відповідачем, як перевізником, було підписано заявку № 1 на надання транспортних послуг, за змістом якої погоджено такі умови перевезення, зокрема: - маршрут перевезення: - Sezana Slovenia Любомль, Україна; - найменування вантажу: гума невулканізована на палетах, 20-24 тони; - дата і час завантаження: 15.01.2024 -16.01.2024; - адреса завантаження: Partizanska 79, 6210, Sezana Slovenia; митний перехід: п/п Захонь Чоп; - адреса розвантаження: - Любомль, Україна; порядок та форма оплати: - оплата попередня на рахунки перевізника 54 639 грн; - термін доставки вантажу: до 25.01.2024.
На підставі виставленого перевізником рахунка-фактури № 15-3075 від 15.01.2024 позивачкою згідно платіжної інструкції № 267 від 15.01.2024 здійснено сплату суми 54 639 грн в якості передоплати вартості послуг з перевезення вантажу на підставі договору про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом № 1 від 11.01.2024 та заявки № 1 від 11.01.2024.
Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2024 вантаж, визначений у заявці № 1 від 11.01.2024, був прийнятий відповідачем до перевезення за місцем завантаження від вантажовідправника VESPER EUROPE B.V. разом із оформленими товаросупровідними документами, а саме: міжнародною товарно-транспортною накладною CMR A № 053305 від 15.01.2024, пакувальним (ваговим) листом VS-2301405-1 від 15.01.2024 та інвойсом INV/2024/01/0022 від 15.01.2024, якими визначено, що предметом перевезення є товар TIRE RUBBER COMPOUND/BC (каучукова суміш для шин) у кількості 19 коробок, 3 палети, з вагою нетто 21 310 кг.
16.01.2024 митне оформлення вантажу було здійснено на митному посту, розташованому у місті Марібор, Республіка Словенія (C/Z/Trzaska 53, 2000 Maribor Si). За результатами проведення відповідних митних процедур митним органом оформлено митну декларацію MRN 24SI007067500618B2 від 16.01.2024, відповідно до якої товар TIRE RUBBER COMPOUND/BC у кількості 21 310 кг був задекларований за кодом 4004 00 00 як відходи та залишки гуми (гумова суміш для шин).
У зв`язку з наведеними обставинами, 18.01.2024 відповідач направив на адресу позивача претензію № 18/01, у якій послався на порушення останнім умов договору № 1 від 11.01.2024 та заявки № 1 від 11.01.2024 у частині зазначення характеристик вантажу та оформлення товаросупровідних документів, повідомивши про відмову від подальшого виконання перевезення за вказаною заявкою, а також заявив вимогу щодо відшкодування витрат у розмірі 1000 євро та необхідність термінового вивантаження транспортного засобу.
Надалі, 19.01.2024, відповідачем було направлено позивачу повідомлення № 19/01, в якому, з посиланням на положення п.4.7 договору № 1 від 11.01.2024 та у зв`язку з невиконанням вимог, викладених у претензії № 18/01 від 18.01.2024, інформовано про прийняття рішення щодо вивантаження вантажу власними силами на митному складі, що, за твердженням відповідача, зумовило виникнення додаткових витрат у сумі 3000 євро.
Інформація про конкретне місцезнаходження вантажу була надана відповідачем позивачу у повторному повідомленні № 18/01, направленому у відповідь на запит позивача від 22.01.2024, у якому зазначалося, що вивантаження здійснено на митному складі за адресою: 4LOG, Stazione Prosecco 26, 34010 Sgonico (TS), Італія. Вказане повідомлення та відповідна претензія були надіслані на електронну адресу позивача, визначену умовами договору.
Подальше перевезення та доставка вантажу були організовані позивачем самостійно, шляхом укладення відповідного договору з іншим перевізником. При цьому, фактичне отримання товару, який перебував на зберіганні на митному складі, стало можливим лише після сплати позивачем вартості послуг зі зберігання у розмірі 1870 євро. 
Листом від 22.11.2024, відправник вантажу, щодо перевезення якого виникли спірні правовідносини — VESPER EUROPE B.V., надав інформацію про те, що матеріал TIRE RUBBER COMPOUND/BC є невулканізованою гумовою сумішшю, яка постачається відповідно до Контракту № 1 від 07.07.2023, укладеного між фізичною особою-підприємцем Лиса Н.В. та VESPER EUROPE B.V. На підставі інвойсу INV/2024/01/0022 від 15.01.2024 відбулося відвантаження зазначеної невулканізованої гуми з кодом товару 40040000. Невулканізована гума є загальною назвою групи товарів класифікації (HS) (CN) 40*** із кодами 4001, 4002, 4003, 4004 та ін., залежно від форми та складу матеріалу. Жодні інші товари за інвойсом INV/2024/01/0022 від 15.01.2024, окрім зазначеного, не відвантажувалися.
З огляду на невиконання відповідачем зобов`язань, передбачених договором про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом № 1 від 11.01.2024 та заявкою № 1 від 11.01.2024, у частині доставки вантажу позивачу, останній звернулася до суду з вимогами про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 54 639 грн, сплачених як попередня оплата вартості транспортних послуг, а також відшкодування збитків у розмірі 1870 євро, понесених у зв`язку зі зберіганням вантажу на митному складі в Італії після його вивантаження відповідачем.
Оцінивши наявні у справі докази та перевіривши їх відповідність встановленим обставинам, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на таке: 
Пункт 1 ч.2 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В даному випадку, між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом № 1 від 11.01.2024.
Згідно зі ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
У відповідності до ч. 2 ст. 908 ЦК України, умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Із системного аналізу норм законодавства, що регулюють правовідносини у сфері перевезення вантажів, вбачається, що перевізник є учасником таких правовідносин, на якого покладається обов`язок з надання транспортної послуги, що полягає у переміщенні вантажів виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання.
Перевізник є суб`єктом господарювання, який відповідно до умов договору перевезення зобов`язується доставити прийнятий від вантажовідправника вантаж до визначеного пункту призначення у строки, передбачені договором або законом, та передати його уповноваженій особі — вантажоодержувачу. У договорі перевезення та транспортних документах перевізник визначається стороною, відповідальною за належне виконання зобов`язань з перевезення вантажу.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, установлених змістом зобов`язання, що свідчить про неналежне його виконання.
Оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з міжнародним автомобільним перевезенням вантажу, де відповідач діяв як перевізник, на них поширюються положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів.
Відповідно до ст. 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.
За приписами ст. 9 Конвенції, вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.
Якщо з будь-якої причини виконання договору на встановлених вантажною накладною умовах є чи стає неможливим до прибуття вантажу до передбаченого для його доставки місця, перевізник запитує інструкції в особи, яка має право розпоряджатися вантажем відповідно до положень ст.12 (ст.14 Конвенції).
В даному випадку, з врахуванням положень п. 3.2.2 Контракту № 1 від 07.07.2023, такою особою в розумінні ст. 12 Конвенції є одержувач вантажу, тобто позивач.
Як вбачається з матеріалів справи, після завершення митного оформлення вантажу, прийнятого до перевезення на підставі договору №?1 від 11.01.2024 та заявки №?1 від 11.01.2024, перевізник фактично припинив виконання зобов`язань щодо перевезення та доставки вантажу, мотивуючи відмову неможливістю подальшого перевезення на погоджених умовах у зв`язку з митною класифікацією товару за характеристиками, відмінними від зазначених у заявці, та відсутністю відповідного дозволу на перевезення вантажу цієї категорії.
У претензії №?18/01 від 18.01.2024 відповідач повідомив позивача про відмову від подальшого перевезення та вимогу відшкодування збитків у сумі 1000?євро, а також повідомив про вивантаження вантажу з транспортного засобу власними силами. При цьому, первинно відповідач не надав відомостей про конкретне місце вивантаження та фактичне місцезнаходження вантажу, що підтверджується змістом повідомлення №?19/01 від 19.01.2024.
Про місцезнаходження вантажу позивач був поінформований лише після звернення із запитом від 22.01.2024. У відповідь на вказаний запит відповідач повторно надіслав повідомлення № 18/01 від 18.01.2024, у якому вперше було зазначено конкретне місце вивантаження вантажу — адресу митного складу: 4LOG, Stazione Prosecco 26, 34010 Sgonico (TS), Італія.
Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази звернення перевізника до позивача щодо отримання інструкцій або погодження подальших дій щодо перевезення вантажу після його замитнення.
Наведене виключає можливість застосування положень ч.2 ст.16 Конвенції, відповідно до яких у випадках, передбачених п.1 ст.14 та ст.15, перевізник має право негайно вивантажити вантаж за рахунок особи, яка має право розпоряджатися ним, при цьому перевезення вважається завершеним. Після вивантаження перевізник здійснює збереження вантажу від імені особи, що має право на його розпорядження, з можливістю передати збереження третій особі, несучи при цьому відповідальність лише за обачний вибір такої особи. Всі платежі, передбачені вантажною накладною, а також інші витрати, залишаються такими, що підлягають оплаті після видачі вантажу.
Аргументи відповідача щодо необхідності спеціального дозволу на перевезення вантажу транзитними країнами ґрунтуються виключно на його власних твердженнях і не супроводжуються ні нормативним обґрунтуванням, ні документальними підтвердженнями такої необхідності, ні доказами того, що перевізник не міг отримати відповідний дозвіл у строки, погоджені сторонами, або за умов узгодження змін строків доставки та компенсації позивачкою витрат, пов`язаних з отриманням такого дозволу.
Отже, з огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач порушив свої договірні зобов`язання, припинивши перевезення вантажу без належного погодження з позивачем та без дотримання вимог Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, а також без об`єктивних підстав щодо невідповідності вантажу заявці або необхідності спеціальних дозволів. Внаслідок таких дій позивач зазнав прямої матеріальної шкоди у вигляді витрат на самостійну організацію доставки вантажу та його зберігання. Таким чином, дії перевізника є неналежним виконанням договору, що створює підстави для стягнення з нього передоплати за послуги та відшкодування понесених збитків.
Як зазначалось вище, 30.01.2024 позивач направив відповідачу претензію з вимогою повернення вантажу власнику, а також повернення безпідставно сплачених коштів та узгодження суми збитків, завданих діями відповідача при утриманні вантажу.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
За змістом ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Збитками в силу вимог ст.22 ЦК України є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 920 ЦК України, сторони несуть відповідальність за порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, у порядку, передбаченому домовленістю сторін або законом. Відповідальність перевізника ґрунтується на принципі вини, а за умовами презумується, що він відповідальний за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Боржник звільняється від відповідальності лише у разі доведення того, що вжив усіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов`язання.
В якості оплати послуг за зберігання товару на складі в Італії (Autoporto Fernetti), позивачем долучено до матеріалів справи листи Товариства ЕRRE 3 SERVICES SRL, яким останнє підтвердило факт прийняття на зберігання товару від відповідача, залишеного ним на зберігання з покликанням на необхідність додаткового дозволу на перевезення, а також підтвердило отримання від позивача 1870 євро плати за послуги складського зберігання при вивезенні вказаного товару позивачкою зі складу 12.03.2024.
Таким чином, колегією суддів встановлено наявність усіх елементів цивільного правопорушення: протиправної поведінки відповідача, завданих позивачу збитків, причинного зв`язку між ними та вини відповідача, що підтверджує підстави для відшкодування. Враховуючи реальні витрати позивача на зберігання вантажу, позовні вимоги щодо стягнення суми 1870 євро є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
За змістом ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Судом взято до уваги, що позивачка, ФОП Лиса Ніна Василівна, сплатила 1?870?євро за користування складом, на якому зберігався її товар, та скористалася своїм правом звернутися до суду і самостійно визначити позовні вимоги, зокрема, заявивши вимогу про стягнення суми збитків, визначивши її еквівалент у гривні станом на 11.06.2025 у розмірі 88?825 грн.
Відповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування ухваленого у даній справі рішення. 
З врахуванням викладеного вище в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм чинного законодавства та встановлених обставин справи.
Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 277, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні вимог апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Іванини Юрія Дмитровича відмовити.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 09.10.2025 у справі № 907/821/24 залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.
Справу повернути в Господарський суд Закарпатської області.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік