ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Погрібного С. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л.
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2025 року 
у справі № 990/341/24 (провадження № 11-288заі25)
за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про визнання протиправними і скасування рішень, поновлення на посаді
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 червня 2025 року (судді Смокович М. І., Жук А. В., Кашпур О. В., Мацедонська В. Е., Мельник-Томенко Ж. М.).

І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивачки
1.  ОСОБА_1 у жовтні 2024 року звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, згідно з яким просила:
- визнати протиправним і скасувати у повному обсязі рішення ВККС від 29 січня 2024 року № 35/ко-24 «Про розгляд питання щодо відповідності займаній посаді судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 »;
- визнати протиправним і скасувати рішення ВРП від 10 жовтня 2024 року № 2993/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України»;
- поновити ОСОБА_1 на посаді судді Господарського суду міста Києва з 11 жовтня 2024 року.
2.  ОСОБА_1 на обґрунтування позову зазначила, що будучи суддею Господарського суду міста Києва, відповідно до вимог підпунктів 2, 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та у порядку, встановленому пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), у період з 2018 до 2019 року успішно пройшла оцінювання на відповідність займаній посаді. За результатом такого оцінювання колегія ВККС 04 липня 2019 року ухвалила рішення № 573/ко-19 про її відповідність займаній посаді.
3. Надалі, зокрема, на підставі підпункту 3 пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 04 червня 2020 року № 679-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо відрядження суддів та врегулювання інших питань забезпечення функціонування системи правосуддя в період відсутності повноважного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України» (далі - Закон № 679-ІХ) 31 серпня 2021 року ВРП ухвалила рішення № 1900/0/15-21 «Про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду міста Києва».
4. На думку позивачки, наведені рішення ВККС та ВРП підтверджують завершення процедури її оцінювання як судді на відповідність займаній посаді.
5. Водночас, без наявних на те законних підстав, у липні 2023 року Комісія вирішила продовжити кваліфікаційне оцінювання суддів, у тому числі й її. Наслідком оцінювання позивачки стали ухвалені відповідачами оскаржувані рішення. Цими рішеннями вони по суті переглянули (зазначені вище) раніше ухвалені рішення щодо відповідності ОСОБА_1 займаній посаді судді та про внесення главі держави подання про її призначення на цю посаду безстроково.
6. Заперечуючи проти таких дій ВККС, позивачка зазначила про хибність висновків Комісії щодо неодмінності перегляду її пленарним складом рішення колегії ВККС про відповідність судді займаній посаді у разі наявності негативного висновку Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) щодо судді.
7. На переконання ОСОБА_1 , Закон № 1402-VIII в редакції станом на час проведення стосовно неї оцінювання на відповідність займаній посаді не визначав участі пленарного складу ВККС у його проведенні. Рішення ухвалювалося колегією Комісії та набирало чинності з моменту його ухвалення.
8. Натомість ВККС після ухвалення рішення про продовження процедури оцінювання позивачки керувався приписами права, які набули чинності після внесення змін до пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII згідно із Законом України від 09 грудня 2023 року № 3511-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-ІХ).
9.  ОСОБА_1 зауважила, що до моменту набрання чинності 
Законом № 3511-ІХ припис частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII стосувався винятково процедури здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді, а тому не поширювався на встановленому пунктом 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII процедуру оцінювання відповідності займаній посаді судді.
10.  ОСОБА_1 посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 червня 2024 року у справі № 9901/198/20.
11. З огляду на викладене позивачка також вважала, що вона як суддя двічі проходила одну й ту саму процедуру оцінювання, що не узгоджується з такими компонентами правовладдя (верховенства права), як юридична визначеність і належне урядування.
12. Позивачка заперечувала наявність підстав, з яких її було визнано такою, що не відповідає займаній посаді, та зауважила на непослідовності відповідачів, оскільки цим же обставинам вони раніше давали оцінку та не навели ознак, які б свідчили про її невідповідність критеріям професійної етики та доброчесності.
13.  ОСОБА_1 наполягала, що оскаржувані рішення відповідачів порушують права та гарантії незалежності судді, які захищаються приписами статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 2 Протоколу 4 Конвенції.
14. Позивачка зазначила, що належним способом захисту її порушених прав буде саме поновлення на посаді судді.
Стислий виклад змісту судового рішення суду першої інстанції
15. Рішенням від 30 червня 2025 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у задоволенні позову відмовив.
16. Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що Закон № 1402-VIII визначає дві процедури: 1) кваліфікаційне оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (статті 83-88) та 2) кваліфікаційне оцінювання судді на відповідність займаній посаді (пункт 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення»), які в обох випадках здійснює ВККС.
17. За висновками суду першої інстанції, хоча ці процедури не є одним й тим самим, проте у зв`язку з браком нормативного регулювання процедури оцінювання судді на відповідність займаній посаді вона, за умови надходження від ГРД негативного висновку стосовно судді, має відбуватися у порядку, встановленому главою V «Кваліфікаційний рівень судді» Закону № 1402-VIIІ, зокрема абзацом другим частини першої статті 88 цього Закону.
18. Цей припис Закону № 1402-VIIІ визначає, що Комісія ухвалює рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді у пленарному складі, тому в аналогічний спосіб Комісія зобов`язана діяти й під час оцінювання судді з підстави, встановленої пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ.
19. У ситуації, за якої ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, ВККС не інакше як у пленарному складі може ухвалити рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя, а у випадку з діючим суддею, який проходить оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами, - у редакції Закону № 1402-VIIІ до набрання чинності Законом № 3511-ІХ та якщо таке рішення підтримане двома третинами голосів призначених членів Комісії, але не менше ніж дев`ятьма голосами, після набрання ним чинності.
20. Суд підсумував, що у розумінні приписів пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII у зіставленні з приписами частини першої статті 88 цього Закону (в редакції, яка була чинна до 30 грудня 2023 року) колегіальне рішення Комісії від 04 липня 2019 року № 573/ко-19 не було рішенням, згідно з яким завершувалася процедура кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, оскільки ГРД подала щодо неї негативний висновок. За такої умови Комісія відповідно до абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII була зобов`язана розглянути у пленарному складі питання щодо підтримки колегіального рішення Комісії про відповідність судді ОСОБА_1 займаній посаді.
21. Цей висновок, на думку колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, узгоджується з висновками, викладеними у судових рішеннях Верховного Суду у справі № 9901/416/19, в межах якої розглядався позов ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправним та скасування рішення Комісії від 04 липня 2019 року № 573/ко-19 у частині абзацу третього резолютивної частини рішення щодо визначення порядку набрання ним чинності, а також про визнання завершеною процедури кваліфікаційного оцінювання щодо неї як судді Господарського суду міста Києва на відповідність займаній посаді, яке було призначено рішенням ВККС від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18.
22. Рішенням Касаційного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року, відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову. У пункті 43 рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до змісту приписів частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII і підпункту 4.10.5 пункту 4.10 Регламенту ВККС України, затвердженого рішенням Комісії від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (далі - Регламент ВККС) логічним є те, що рішення Комісії у складі колегії про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді набирає чинності з дня його ухвалення, проте за наявності негативного висновку ГРД (незалежно від того, чи був він предметом розгляду на засіданні Комісії у складі колегії) потрібно, щоб це рішення було підтримане не менше ніж одинадцятьма членами Комісії у пленарному складі.
23. Оскільки пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон № 193-ІХ) повноваження членів ВККС були припинені, а Комісія відновила свою роботу тільки у червні 2023 року, до розгляду питання відповідності судді займаній посаді у пленарному складі Комісія дійшла наприкінці 2023 року.
24. У контексті прийнятого ВРП на підставі норм Закону № 679-ІХ рішення від 31 серпня 2021 року № 1900/0/15-21 «Про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду міста Києва» суд зазначив, що сфера регулювання цього Закону не охоплювала процедури кваліфікаційного оцінювання у тому сенсі, що не змінювала правил її проведення, а надто порядку ухвалення рішення ВККС і набрання ними чинності. А тому, на думку суду, ВРП, застосувавши приписи підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 679-ІХ під час ухвалення зазначеного рішення, реалізувала свої повноваження не з тією метою, з якою вони були їй надані.
25. Суд зробив висновок, що внесення Президенту України подання про призначення на посаду судді, повноваження якого припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено, і щодо якого Комісія ще не ухвалила остаточного рішення про відповідність займаній посаді, не є обставиною, з якою Закон № 1402-VIII пов`язує завершення оцінювання цього судді.
26. Також Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що Закон № 3511-ІХ не змінив існуючого досі алгоритму проходження оцінювання судді на відповідність займаній посаді, а лише уточнив, у якому випадку та якою кількістю голосів пленарний склад Комісії ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді.
27. До того ж суд першої інстанції зазначив, що обставини та правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 червня 2024 року у справі № 9901/198/20, на які покликається позивачка, не охоплюють ситуацію, подібну до тієї, яка склалася щодо судді ОСОБА_1 , а саме стосовно застосування приписів підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 679-ІХ.
28. За таких обставин та правового регулювання суд першої інстанції дійшов висновку, що Комісія правомірно продовжила процедуру оцінювання позивачки та у пленарному складі розглянула питання про відповідність судді ОСОБА_1 займаній посаді.
29. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду також вирішив, що наведені мотиви оскаржуваних рішень відповідачів у частині обґрунтування невідповідності судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності, які основані на інформації, отриманій від ГРД, є достатніми для такого висновку та для ухвалення цих рішень.
30. У цьому контексті суд мав на увазі встановлені обставини щодо набутого майна судді [зокрема, до призначення на посаду судді (вперше)], багаторазових поїздок на тимчасово окуповану територію АР Крим, до російської федерації та до Республіки Білорусь, а також призначення на посаду судді та переведення до Господарського суду міста Києва.
Обставини, встановлені в рішенні суду першої інстанції
31. Президент України Указом від 23 травня 2013 року № 302/2013 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Луганської області на строк п`ять років.
32. Указом Президента України від 06 вересня 2013 року № 503/2013 ОСОБА_1 переведена з посади судді Господарського суду Луганської області на посаду судді Господарського суду міста Києва.
33. 23 травня 2018 року повноваження судді ОСОБА_1 припинилися у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку, на який її було призначено на посаду.
34. Рішенням від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18 ВККС призначила кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема й судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 .
35. ГРД 04 липня 2019 року надала Комісії висновок про невідповідність судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 03 липня 2019 року.
36. ВККС у складі колегії 04 липня 2019 року ухвалила рішення № 573/ко-19, згідно з яким за результатами проведеного кваліфікаційного оцінювання визнала суддю Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 такою, що відповідає займаній посаді.
37. Комісія обґрунтувала це рішення тим, що суддя ОСОБА_1 склала анонімне письмове тестування, за результатами якого набрала 88,875 бала; за результатами виконання практичного завдання ОСОБА_1 набрала 103,5 бала; на етапі складення іспиту - 192,375 бала; за критерієм компетентності (професійної, особистої та соціальної) - 424,375 бала; за критерієм професійної етики - 158 балів; за критерієм доброчесності - 158 балів.
38. За результатами кваліфікаційного оцінювання суддя ОСОБА_1 набрала 740,375 бала, що становить більше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв.
39. У цьому рішенні Комісія, з урахуванням свого рішення від 07 серпня 2019 року № 737/ко-19 про виправлення описки, зазначила, що воно набирає чинності відповідно до підпункту 4.10.5 пункту 4.10 розділу IV Регламенту ВККС.
40.  ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку рішення ВККС від 04 липня 2019 року № 573/ко-19 в частині абзацу третього резолютивної частини рішення щодо визначення порядку набрання ним чинності. Також просила визнати завершеною процедуру кваліфікаційного оцінювання щодо неї як судді Господарського суду міста Києва на відповідність займаній посаді, яке було призначено рішенням Комісії від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18.
41. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за наслідками розгляду цього спору 21 вересня 2020 року ухвалив рішення у справі № 9901/416/19, згідно з яким відмовив у задоволенні цих позовних вимог. Постановою від 10 лютого 2021 року Велика Палата Верховного Суду залишила це рішення суду першої інстанції без змін.
42. У зв`язку з набранням чинності Законом № 193-IX із 07 листопада 2019 року припинено повноваження членів ВККС.
43. ВРП 31 серпня 2021 року, на підставі статті 131, підпунктів 2, 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, пункту 20 розділу XII Закону № 1402-VIII, підпункту 3 пункту 2 розділу II Закону № 679-IX, керуючись статтями 3, 30, 34, 36, 37, абзацом шостим пункту 13 розділу III «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), ухвалила рішення 
№ 1900/0/15-21 «Про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду міста Києва».
44. У цьому рішенні ВРП висловила власну оцінку обставинам, які пов`язані із кандидатурою судді ОСОБА_1, зокрема й тим, які наведені у висновку ГРД від 03 липня 2019 року, та дійшла висновку про відсутність обґрунтованого сумніву щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з її призначенням на посаду судді.
45. Подання ВРП надійшло до Офісу Президента України 09 вересня 2021 року, проте не було розглянуте у встановлений законом строк, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльності глави держави щодо невидання указу про її призначення на посаду судді Господарського суду міста Києва та зобов`язання вчинити такі дії (справа № 9901/506/21).
46. За наслідками розгляду цього позову Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 20 липня 2023 року у справі № 9901/506/21 позов ОСОБА_1 задовольнив частково, зобов`язав Президента України відповідно до статті 80 Закону № 1402-VIII розглянути подання ВРП від 07 вересня 2021 року № 83/0/12-21 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду міста Києва. У задоволенні іншої частини позову відмовив.
47. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи це рішення в апеляційному порядку, постановою від 30 травня 2024 року скасувала рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо бездіяльності Президента України та ухвалила в цій частині нове рішення. Позов задовольнила частково, визнала протиправною бездіяльність Президента України щодо нерозгляду подання ВРП від 07 вересня 2021 року № 83/0/12-21 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду міста Києва. В іншій частині рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 липня 2023 року у справі № 9901/506/21 залишила без змін.
48. Станом на час ухвалення ВККС та ВРП оскаржуваних у цій справі рішень, а також на дату звернення ОСОБА_1 до Верховного Суду із цим позовом Президент України не розглянув подання ВРП від 07 вересня 2021 року № 83/0/12-21.
49. Повноважний склад ВККС сформовано 01 червня 2023 року.
50. ВККС 20 липня 2023 року ухвалила рішення № 34/зп-23, згідно з яким з метою вирішення питання продовження процедур оцінювання, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», ухвалили здійснити повторний автоматизований розподіл справ між членами ВККС стосовно: осіб, п`ятирічний строк призначення яких на посаду судді закінчився; осіб, призначених (обраних) на посаду судді та яких колегіями ВККС визнано такими, що відповідають займаній посаді судді, проте відповідне питання винесено на розгляд ВККС у пленарному складі через надходження висновку ГРД про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності; осіб, призначених (обраних) на посаду судді та стосовно яких накладено дисциплінарне стягнення, що визначає проходження кваліфікаційного оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; осіб, стосовно яких потрібно продовжити кваліфікаційне оцінювання на виконання судового рішення.
51. На підставі наведеного рішення ВККС продовжила кваліфікаційне оцінювання судді ОСОБА_1 зі стадії підтримки рішення колегії пленарним складом Комісії.
52. На адресу ВККС 18 грудня 2023 року надійшов у новій редакції висновок ГРД про невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, у якому також враховано висновок ГРД від 03 липня 2019 року.
53. У висновку ГРД зазначила про таке:
- у досьє та поясненнях судді немає переконливої інформації про джерела походження ліквідного майна, витрат отриманих благ судді та членів сім`ї чи близьких осіб, також про легальні доходи, що, на думку розсудливого спостерігача, викликає сумніви щодо їх достатності для набуття такого майна, здійснення таких витрат, отримання благ;
- суддя використовувала родинні, дружні та інші неформальні зв`язки для здійснення кар`єри та/чи отримання невиправданих преференцій. Досягла переведення з Господарського суду Луганської області до Господарського суду міста Києва в обхід Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у чинній тоді редакції), без проходження конкурсу;
- суддя відмовилася пояснити, ухилилася від відповіді, щоб спростувати інформацію, яка стосується її, що має значний суспільний інтерес та істотно впливає на авторитет правосуддя, вчинила інші дії, які негативно впливають на авторитет правосуддя, та не доклала зусиль для усунення негативних наслідків цих дій. Суддя допускала порушення правил етики у професійній діяльності та в особистому житті, наприклад ображала інших осіб, порушувала права журналістів, допускала неетичне спілкування з ними;
- суддя неодноразово перетинала без нагальної потреби кордон з країною-агресором та тимчасово окупованою АРК.
54. Також ГРД додатково надала ВККС інформацію, яка сама по собі, на її думку, не є самостійною підставою для висновку, але має бути сукупно з іншою інформацією врахована під час здійснення процедур кваліфікаційного оцінювання: дії судді мають ознаки ухилення від проходження процедур кваліфікаційного оцінювання; суддя неодноразово відвідувала територію Республіки Білорусь; мати судді, ОСОБА_2 , тривалий час мешкала на території тимчасово окупованого Криму.
55. До ВККС 19 грудня 2023 року від ОСОБА_1 надійшли пояснення стосовно висновку ГРД у новій редакції, а саме що він не містить нових обставини, крім тих, які вже були наведені ГРД у висновку від 03 липня 2019 року.
56. ВККС призначила співбесіду з суддею ОСОБА_1 на 29 січня 2024 року.
57. Цього ж дня ВККС у пленарному складі ухвалила спірне рішення № 35/ко-24, яким визнала суддю Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді, та внесла Раді подання про звільнення судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 із займаної посади.
58. У рішенні Комісія дійшла таких висновків:
-  ОСОБА_1 не вистачало доходів на придбання наявного у її власності майна, навіть з урахуванням усіх доходів її батьків, що очевидно свідчить про відсутність у неї законних джерел походження цього майна;
- існує обґрунтований сумнів щодо непрозорості процедури переведення судді ОСОБА_1 з Господарського суду Луганської області до Господарського суду міста Києва в 2013 році. Поведінка судді у процедурі переведення не відповідає приписам статей 1 та 3 Кодексу суддівської етики. Встановлені обставини з цього питання викликають обґрунтований сумнів у відповідності судді критерію професійної етики;
- поведінка судді, пов`язана з її систематичними, не викликаними жодними нагальними чи невідворотними потребами в поїздках до тимчасово окупованого росією Криму; нерозуміння негативних наслідків, які виникають у суспільстві через такі поїздки представника української влади; цинічні зауваження, що такі поїздки, навпаки, доводять те, що вона вважає Крим територією України, а також що в окупованому Криму та в Санкт-Петербурзі вона розраховувалася доларами США, тоді як єдиним засобом платежу за російським законодавством є російський рубль, а не долар США, - на переконання Комісії, свідчать про недодержання ОСОБА_1 вимог до професійної етики та підрив авторитету судової влади та влади України загалом;
- Закон № 679-ІХ питання кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді не врегульовував, мета цього Закону полягала в іншому, тому посилання судді ОСОБА_1 на те, що ВРП визнала її такою, що відповідає займаній посаді, і кваліфікаційне оцінювання завершилось, є безпідставними;
- наявність висновку ГРД зумовлює обов`язкове проведення засідання ВККС у пленарному складі з ухваленням рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді, як це визначено приписами абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII.
59. Комісія констатувала, що суддя ОСОБА_1 не надала чітких і переконливих доказів на спростування обґрунтованих сумнівів у її невідповідності критеріям професійної етики та доброчесності, викладених у висновку ГРД в новій редакції, у зв`язку із чим під час вирішення питання в порядку абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII жоден член Комісії не проголосував за ухвалення рішення про відповідність судді ОСОБА_1 займаній посаді, наслідком чого стало визнання її такою, що не відповідає займаній посаді.
60. ВРП розглянула подання ВККС з рекомендацією від 29 січня 2024 року № 35/ко-24 ВРП та, спираючись на приписи абзацу другого пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, статті 131, підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, абзацу другого пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, статей 3, 30, 34, 56, пункту 12 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, ухвалила рішення від 10 жовтня 2024 року, згідно з яким звільнила ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
61. Оцінивши сукупно наведені в рішенні ВККС і висновку ГРД факти та обставини, матеріали суддівського досьє, відеозапис співбесіди із суддею ОСОБА_1 , а також її пояснення, ВРП дійшла висновку, що за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання Комісія в порядку, встановленому 
Законом № 1402-VIII, у межах своїх дискреційних повноважень ухвалила вмотивоване рішення, яке містить обґрунтовані висновки щодо невідповідності судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 займаній посаді.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
62.  ОСОБА_1 09 липня 2025 року з використанням системи «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
63. Позивачка вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов помилкового висновку щодо законності застосованої Комісією до неї процедури оцінювання на відповідність займаній посаді у її пленарному складі.
64. Наполягає, що єдиним приписом законодавства щодо визначення порядку оцінювання на відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково, є пункт 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII. Ця правова норма у редакції станом на час проходження нею оцінювання у період 2018-2019 років визначала його проведення колегіями ВККС, а не пленарним складом Комісії, як виснував суд першої інстанції.
65.  ОСОБА_1 також звертає увагу на пункт 2 розділу V Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (у редакції рішення ВККС від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18) (далі - Положення № 143/зп-16), який також визначає, що кваліфікаційне оцінювання для підтвердження відповідності судді займаній посаді проводиться у складі колегії Комісії.
66. Заявниця наголошує, що нормами статей 83-88 Закону № 1402-VIII урегульовано інший вид кваліфікаційного оцінювання, а саме здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Таке оцінювання відбувається у випадку проведення конкурсу на зайняття вакантної посади у відповідному суді у разі призначення на посаду судді та переведення судді на посаду судді до іншого суду, а також у випадку накладення дисциплінарного стягнення.
67. Відсильний характер припису пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII у зазначеній вище редакції хоча і дозволяв застосовувати у процедурі оцінювання відповідності судді правила закону, які регулюють оцінювання здатності здійснювати правосуддя, однак лише в тій частині, які визначають процедури та рішення, що ухвалюються винятково колегією Комісії.
68. Вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, а саме приписи Закону № 3511-ІХ, згідно з якими була визначена нова редакція пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, що набрала чинності 30 грудня 2023 року. Внесені зміни визначають, що оцінювання відповідності займаній посаді може здійснюватися як колегіями, так і пленарним складом, а також повністю прирівнюють дві процедури оцінювання.
69. Водночас правовідносини щодо проходження позивачкою кваліфікаційного оцінювання тривали у 2018-2019 роках та припинилися до набрання чинності Законом № 3511-ІХ.
70. Ураховуючи приписи статті 58 Конституції України, ОСОБА_1 наполягає, що Закон № 3511-ІХ не має зворотної дії в часі та не може відновлювати правовідносини, які закінчилися у 2019 році.
71. Зазначає, що таких самих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 червня 2024 року у справі № 9901/198/20, які Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду протиправно не застосував під час розгляду цієї справи.
72. Такі дії відповідачів, на думку ОСОБА_1 , суперечать принципу правової визначеності.
73. Позивачка зауважує, що після припинення повноважень членів Комісії на підставі Закону № 193-ІХ, у разі попереднього визнання колегією ВККС судді таким, що відповідає займаній посаді, ВРП на підставі Закону № 679-ІХ була наділена правом ухвалювати без рекомендації чи подання ВККС рішення про внесення Президенту України подання про призначення на посаду судді, повноваження якого припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено.
74. Відповідно до змісту абзацу шостого пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII ухвалення ВРП рішення про внесення подання Президенту України про призначення на посаду судді може мати місце винятково за результатами кваліфікаційного оцінювання за умови підтвердження відповідності цій посаді згідно з підпунктами 2 та 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
75. Ухвалення ВРП рішення від 31 серпня 2021 року № 1900/0/15-21 «Про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду міста Києва» підтверджує факт проходження та завершення суддею оцінювання відповідності займаній посаді.
76. Такого висновку дійшов й Офіс Ради Європи в Україні у наданому на запит ВРП Стислому аналізі до Закону № 679-ІХ.
77. З огляду на наведені обставини позивачка зауважує, що вона у зв`язку з протиправними діями відповідачів пройшла два кваліфікаційних оцінювання, висновки яких, за однакових обставин, кардинально відрізняються один від одного, що суперечить чинному законодавству.
78. До того ж ОСОБА_1 звертає увагу на те, що рішення ВРП від 31 серпня 2021 року є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію шляхом внесення Президенту України 07 вересня 2021 року подання № 83/0/12-21 про призначення судді на посаду. Чинне законодавство не визначає можливості його перегляду та скасування, чого не дотрималися відповідачі, відновивши кваліфікаційне оцінювання щодо неї.
79. Заявниця ОСОБА_1 в апеляційній скарзі висловлює незгоду з позицією суду першої інстанції щодо достатності вмотивованості оскаржуваних рішень у частині висновків про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики.
80. Акцентує увагу на тому, що у ВККС та ВРП в межах оцінювання на відповідність судді посаді виникли питання щодо майна, яке було набуто до призначення її на посаду судді. Водночас жодним законом не встановлено обов`язку діючого судді у межах зазначеного вище оцінювання доводити законність, зокрема, джерела придбання майна у період до зайняття посади судді. Відповідачі ж не мали законних підстав перевіряти майновий стан судді у період до набуття ним статусу судді. Таке питання може виникати винятково до кандидатів на посаду судді у випадках, визначених законом. Додатково ОСОБА_1 зауважила, що викладена в оскаржуваних рішеннях інформація зібрана з порушенням чинного законодавства.
81. Позивачка зазначає про незрозумілість висновку суду першої інстанції про те, що її поведінка у процедурі переведення до іншого суду не відповідає критерію професійної етики. Оскільки така поведінка знайшла прояв винятково у поданні заяви про переведення та, відповідно, реалізації права, визначеного законом. Надалі, рішення про рекомендування ОСОБА_1 для переведення на посаду судді Господарського суду міста Києва ухвалила ВККС, після чого Президент України видав відповідний указ.
82. Не погоджується ОСОБА_1 також з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про обґрунтованість доводів оскаржуваних рішень у частині недодержання нею вимог професійної етики та підриву авторитету судової влади зокрема та влади України загалом у зв`язку з поїздками до тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та російської федерації. Зазначає з цього приводу, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, не застосувавши норми, які підлягали застосуванню, та не надав оцінки всім заявленим позивачкою аргументам.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
83. Ухвалою від 16 липня 2025 року Велика Палата Верховного Суду відкрила провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 червня 2025 року, а ухвалою від 27 серпня 2025 року призначила апеляційний розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
84. Постановою від 11 грудня 2025 року Велика Палата Верховного Суду:
- апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково;
- рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 червня 2025 року скасувала та ухвалила нове рішення;
- позов задовольнила частково;
- визнала протиправним і скасувала у повному обсязі рішення ВККС від 29 січня 2024 року № 35/ко-24 «Про розгляд питання щодо відповідності займаній посаді судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 »;
- визнала протиправним і скасувала рішення ВРП від 10 жовтня 2024 року № 2993/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України»;
- у задоволенні інших позовних вимог відмовила.
85. Велика Палата Верховного Суду мотивувала постанову таким.
86. Відповідно до змісту пояснювальної записки до Закону № 679-ІХ підставою його прийняття була необхідність збереження рівномірного навантаження в окремих місцевих судах загальної юрисдикції, які неприйнятно тривалий термін здійснювали судочинство із численним навантаженням через брак фактично працюючих суддів, що призводило до затягування розгляду справ, порушення прав громадян на доступ до правосуддя, а також підриву авторитету судової влади в Україні.
87. Ураховуючи мету Закону № 679-ІХ та зміст підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а також пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 липня 2025 року у справі № 990/383/24 та від 23 жовтня 2025 року у справі № 990/45/24, обставини в яких є подібними до тих, що склалися в розглядуваній справі, виснувала, що згідно з метою Закону № 679-ІХ та змістом підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а також пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII законодавець, прагнучи вирішити нагальне питання забезпечення штатів місцевих судів загальної юрисдикції фактично працюючими суддями, тимчасово - на час відсутності повноважного складу ВККС наділив ВРП повноваженнями щодо внесення Президенту України подань про призначення на посаду суддів, призначених на посаду строком на п`ять років або обраних суддями безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, без рекомендації чи подання ВККС.
88. Водночас незмінною залишилася умова внесення ВРП подання, визначена пунктом 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, а саме підтвердження зазначеними суддями їхньої відповідності займаній посаді за результатами кваліфікаційного оцінювання згідно з підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
89. Керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатурою судді ОСОБА_1, зокрема й тих, які наведені у висновку ГРД, Рада зробила висновок про відсутність обґрунтованого сумніву щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням її на посаду судді.
90. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, приймаючи своє рішення від 31 серпня 2021 року, ВРП надала правову оцінку як самому висновку ГРД, так і висновкам ВККС, викладеним у рішенні від 04 липня 2019 року, стосовно обставин, наведених у ньому.
91. За результатами розгляду наявних у розпорядженні ВРП матеріалів, зокрема суддівського досьє, вона не встановила обставин, які відповідно до закону могли б бути підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду міста Києва.
92. Ураховуючи, що обов`язковою умовою для внесення ВРП Президенту України подання про призначення на посаду судді, повноваження якого припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено, є підтвердження його відповідності цій посаді за результатом кваліфікаційного оцінювання, та беручи до уваги чинність рішення ВРП від 31 серпня 2021 року № 1900/0/15-21, Велика Палата Верховного Суду вважала, що процедура кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1, визначена підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, завершилася.
93. Наголосила, що оскільки процедура оцінювання відповідності займаній посаді щодо судді ОСОБА_1 набула статусу завершеної, відтак вона цілком правомірно очікувала, що її гарантоване статтею 8 Конвенції право на повагу до особистого життя в аспекті доступу до обраної професії судді не зазнаватиме втручання, зокрема у спосіб призначення ВККС у пленарному складі її кваліфікаційного оцінювання після прийняття ВРП рішення про внесення Президентові України подання про призначення її на посаду судді Господарського суду міста Києва.
94. Велика Палата Верховного Суду вважала помилковими висновки суду першої інстанції та доводи відзивів на апеляційну скаргу щодо незавершення процедури кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 як такі, що не відповідають приписам підпункту 3 пункту 2 розділу II Закону № 679-IX та встановленим у цій справі обставинам.
95. Звернула увагу на те, що аналогічні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2025 року у справі № 990/383/24.
96. З огляду на те, що ВККС не мала законних підстав для продовження вже завершеної процедури оцінювання судді ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді та, як наслідок, приймати за її результатом рішення від 29 січня 2024 року № 35/ко-24 «Про розгляд питання щодо відповідності займаній посаді судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 », так само як і ВРП не мала підстав для ухвалення рішення від 10 жовтня 2024 року № 2993/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України», Велика Палата Верховного Суду вважала, що ці рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
97. Визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 10 жовтня 2024 року № 2993/0/15-24 є підставою для поновлення позивачки на посаді судді за відповідним наказом голови Господарського суду міста Києва.
98. Водночас питання про поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Господарського суду міста Києва та включення її до штату суду головою цього суду в межах його повноважень не вирішувалося. Позовна вимога про визнання протиправним і скасування відповідного наказу Господарського суду міста Києва про звільнення позивачки з посади судді не заявлялася та цей суд не був залучений до участі у справі як відповідач, тому у Великої Палати Верховного Суду не виникло підстав для задоволення позову в цій частині.
ІV. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІВ
99. Не погоджуємося з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними і в мотивувальній, і в резолютивній частині, тому відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України викладаємо окрему думку.
Щодо послідовності судової практики та поваги до остаточності судових рішень
100. У спорі позивачки ОСОБА_1 з ВККС Велика Палата Верховного Суду вже сформулювала правову позицію щодо порядку завершення процедури кваліфікаційного оцінювання за наявності негативного висновку ГРД.
101. Постановою від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/416/19 Велика Палата Верховного Суду, залишивши без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 вересня 2020 року, відмовила позивачці у визнанні завершеною процедури кваліфікаційного оцінювання на підставі рішення колегії ВККС № 573/ко-19 від 04 липня 2019 року.
102. Велика Палата Верховного Суду у цій постанові виснувала про таке:
- процедура кваліфікаційного оцінювання відповідності займаній посаді здійснюється у порядку, визначеному статтями 83-88 Закону № 1402-VIII;
- за наявності висновку ГРД про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності рішення колегії ВККС про підтвердження відповідності займаній посаді не набирає чинності автоматично, а потребує підтримки щонайменше одинадцятьма членами ВККС у пленарному складі (абзац другий частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII у відповідній редакції);
- самий лише факт наявності висновку ГРД, незалежно від дотримання нею строків його подання, зумовлює обов`язок ВККС розглянути питання підтримки рішення колегії у пленарному складі.
103. Ця постанова Великої Палати Верховного Суду є остаточною, набрала законної сили та стосувалася тієї самої позивачки, того самого кваліфікаційного оцінювання та тих самих обставин (наявність негативного висновку ГРД від 03 липня 2019 року).
104. Нині Велика Палата Верховного Суду зробила протилежний ніж у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/416/19 висновок, визнавши процедуру оцінювання завершеною шляхом ухвалення Вищою радою правосуддя на підставі тимчасових приписів Закону № 679-ІХ рішення від 31 серпня 2021 року № 1900/0/15-21.
105. Такий підхід порушує принцип правової визначеності та послідовності судової практики, а також суперечить усталеній позиції Великої Палати Верховного Суду щодо обов`язковості власних правових висновків.
106. У постанові від 11 грудня 2025 року Велика Палата Верховного Суду фактично відступила від власних висновків, викладених у постанові від 10 лютого 2021 року [щодо порядку набрання чинності рішення колегії ВККС за наявності негативного висновку ГРД], не зазначивши про це прямо та не обґрунтувавши потребу в такій зміні підходів. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що процедура кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1 завершилася ухваленням ВРП рішення від 31 серпня 2021 року № 1900/0/15-21, тоді як у постанові від 10 лютого 2021 року Велика Палата Верховного Суду визнала правомірним винесення на розгляд Комісії у пленарному складі питання щодо підтримки рішення колегії ВККС про відповідність судді ОСОБА_1 займаній посаді у зв`язку з наявністю негативного висновку ГРД.
107. Велика Палата Верховного Суду не навела належного обґрунтування відступу від висновків, викладених у постанові від 10 лютого 2021 року. Такий підхід порушує принцип res judicata, який визначає, що остаточне судове рішення, яке набрало законної сили, не підлягає перегляду, за винятком вичерпних обставин. Цей принцип є фундаментальним для забезпечення стабільності правових відносин та довіри до судової системи.
108. У постанові від 10 лютого 2021 року Велика Палата Верховного Суду встановила, що процедура кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1 не завершилася ухваленням рішення колегії ВККС від 04 липня 2019 року 
№ 573/ко-19 у зв`язку з наявністю негативного висновку ГРД. Це рішення набрало законної сили та є обов`язковим як для учасників спірних правовідносин, так і для суду під час розгляду інших спорів з приводу відносин, що пов`язані зі вже раніше вирішеним питанням.
109. Ухвалення ВРП рішення від 31 серпня 2021 року № 1900/0/15-21 не змінило правової природи процедури кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1 та не скасувало наслідків надходження негативного висновку ГРД. Це рішення було постановлене Радою на підставі Закону № 679-ІХ, який надав Вищій раді правосуддя тимчасові повноваження щодо внесення Президентові України подань про призначення на посаду суддів у період відсутності повноважного складу ВККС.
110. Отже, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2025 року не врахувала своїх правових висновків, викладених у постанові від 10 лютого 2021 року [щодо порядку набрання чинності рішення колегії ВККС за наявності негативного висновку ГРД], та власну правову оцінку спірних правовідносин учасників цих самих відносин, фактично переглянувши остаточне судове рішення без належних підстав. Такий підхід порушує принцип res judicata та підриває стабільність правовідносин.
111. До того ж ВРП в оскаржуваному рішенні зазначила:
«Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 9901/416/19, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року, в задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи у позові, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив: «У випадку якщо ГРД у висновку встановила, що суддя не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, ВККС може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами. Якщо у процесі кваліфікаційного оцінювання з`являється таке правове явище чи обставина, як висновок ГРД, тоді закон імперативно й безальтернативно визначає, коли рішення колегії ВККС про здатність судді здійснювати правосуддя у відповідному суді набирає сили остаточного, а також хто, яким чином й якою кількістю голосів має підтримати таке рішення. Саме ВККС у пленарному складі на своєму засіданні може оцінити слушність висновку ГРД й дати відповідь на інші питання, пов`язані з цим висновком, зокрема й на ті, що стосуються не тільки змісту (суті), але й стосовно його дійсності, достовірності, об`єктивності, правдивості, дотримання форми, строку та порядку затвердження і подання. Неодмінність підтвердження рішення колегії ВККС про здатність судді здійснювати правосуддя у відповідному суді цей Закон пов`язує із самим тільки фактом негативного висновку ГРД, який у часі був поданий до моменту ухвалення колегією ВККС позитивного для судді рішення».
Вища рада правосуддя наголошує, що постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 вересня 2020 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 залишена без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року.
Зазначена практика на той період була сталою, що підтверджується, зокрема, постановами Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справах № 9901/381/19 та № 9901/489/19.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід має очевидно застарілий характер внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Вища рада правосуддя зауважує, що Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висловлених раніше правових позицій, зазначала в своїх рішеннях про відхід від попередніх правових позицій (висновків). Проте у постанові у справі № 9901/198/20 Велика Палата Верховного Суду нічого не зазначила про відступ від попередніх висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а лише вказала про зміну раніше застосованого підходу до вирішення справ щодо оскарження рішень ВККС за наслідками оцінювання судді на відповідність займаній посаді. Водночас у рішенні не зазначено мотивів зміни своєї сталої правозастосовної практики, а лише вказано на зміну правового регулювання відносин, щодо яких виник спір.
Посилання ОСОБА_1 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 9901/198/20 як на підставу відмови у задоволенні подання ВККС про її звільнення з посади судді є безпідставним, оскільки стосовно ОСОБА_1 існує індивідуальне судове рішення, яке підлягає виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/416/19)».
112. Отже, ВРП у своєму оскаржуваному рішенні послідовно базувалася саме на правових висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10 лютого 2021 року. Зокрема, ВРП зазначила, що постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 9901/416/19, залишена без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року, підтверджує імперативний характер приписів абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII. За наявності висновку ГРД про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності рішення колегії ВККС набирає остаточної сили лише після підтримки його пленарним складом Комісії. ВРП наголосила, що потреба в такому підтвердженні пов`язана із самим фактом наявності негативного висновку ГРД, поданого до моменту ухвалення позитивного рішення колегією, і що саме пленарний склад ВККС уповноважений оцінити слушність цього висновку. ВРП також звернула увагу на те, що зазначена практика на той період була сталою.
113. Відтак ВРП діяла відповідно до чинних на момент ухвалення рішення правових висновків Великої Палати Верховного Суду, сформованих у справі тієї самої позивачки. Ігнорування самою ж Великою Палатою Верховного Суду власних юридичної оцінки та правових висновків у постанові від 11 грудня 2025 року без чіткого обґрунтування відступу від попередньої практики порушує принцип правової визначеності та створює непослідовність у застосуванні норм права суб`єктами владних повноважень, які зобов`язані орієнтуватися на усталені позиції Верховного Суду.
114. Спірні правовідносини у цій справі мають істотну особливість, яка відрізняє їх від більшості аналогічних спорів цієї категорії, розглянутих Великою Палатою Верховного Суду, зокрема від правовідносин, описаних у постанові від 03 липня 2025 року у справі № 990/383/24.
115. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала про завершення процедури кваліфікаційного оцінювання на підставі внесення ВРП подання Президентові України відповідно до приписів Закону № 679-ІХ у ситуації, коли на момент відновлення роботи ВККС пленарний розгляд питання підтримки рішення колегії ще не відбувся через об`єктивну неможливість - припинення повноважень попереднього складу Комісії Законом № 193-ІХ.
116. Натомість, істотною і визначальною особливістю цієї справи є те, що стосовно позивачки ОСОБА_1 є остаточне судове рішення саме щодо вирішення її спору - постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/416/19, яка підтвердила обов`язковість пленарного розгляду за наявності негативного висновку ГРД та відмовила у визнанні процедури завершеною на підставі рішення колегії ВККС від 04 липня 2019 року № 573/ко-19. 
117. Втім в іншій справі № 990/383/24, висновки в якій Велика Палата Верховного Суду вважала релевантними та обов`язковими до застосування, такої обставини як наявність преюдиційного судового рішення не було.
118. Підсумовуючи, наголосимо, що застосування до позивачки висновків, сформованих у постанові від 03 липня 2025 року у справі № 990/383/24 стосовно іншого позивача та за іншої фактичної та правової ситуації, ігнорує принцип правової визначеності та res judicata.
Щодо обмеженого судового контролю за рішеннями ВРП та ВККС про звільнення судді за результатами кваліфікаційного оцінювання
119. ВРП звільнила позивачку на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, тобто за результатами кваліфікаційного оцінювання, що виявило її невідповідність займаній посаді за критеріями доброчесності та професійної етики.
120. Відповідно до частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване винятково з таких підстав:
1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;
3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.
121. Аналогічний обмежений судовий контроль застосовується і до рішень ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, які є підставою для внесення ВРП подання про звільнення судді.
122. Рішення ВРП про звільнення судді з підстави невідповідності займаній посаді оскаржується та може бути скасоване винятково з вичерпно визначеного переліку підстав, зазначених у частині другій статті 57 Закону № 1798-VIII, а також у разі встановлення Верховним Судом того, що таке рішення Ради є очевидно свавільним.
123. Наведені підстави є вичерпними та не підлягають розширеному тлумаченню. Жодна з них у цій справі не встановлена.
124. Велика Палата Верховного Суду всупереч імперативним приписам частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII фактично здійснила повний судовий перегляд рішення ВРП від 10 жовтня 2024 року № 2993/0/15-24, самостійно переоцінивши обставини, які вже були предметом розгляду ВККС у пленарному складі та ВРП, підмінила дискреційні повноваження цих органів власними висновками, а також здійснила нову правову оцінку таких самих фактичних обставин, які вже отримали остаточну правову оцінку в іншому рішенні суду, що набуло статусу остаточного.
125. На наше переконання, підстав стверджувати, що рішення ВРП від 10 жовтня 2024 року № 2993/0/15-24 є очевидно свавільним, не встановлено. Навпаки, воно ґрунтується на детально вмотивованому рішенні ВККС, ухваленому в пленарному складі Комісії від 29 січня 2024 року № 35/ко-24, яке, натомість, ґрунтується на висновку ГРД у новій редакції від 18 грудня 2023 року та поясненнях самої позивачки.
126. Рішення ВРП базується на рішенні ВККС від 29 січня 2024 року № 35/ко-24, яке містить детальний аналіз відповідності судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики. У власному рішенні ВККС навела конкретні факти та обставини, які стали підставою для висновку про невідповідність судді займаній посаді: питання щодо законності джерел придбання майна, обставини переведення з Господарського суду Луганської області до Господарського суду міста Києва, систематичні поїздки до тимчасово окупованого Криму та до російської федерації.
127. ВРП у своєму рішенні оцінила сукупно наведені в рішенні ВККС і висновку ГРД факти та обставини, матеріали суддівського досьє, відеозапис співбесіди із суддею ОСОБА_1, а також її пояснення. ВРП зробила висновок, що ВККС у порядку, встановленому Законом № 1402-VIII, у межах своїх дискреційних повноважень ухвалила вмотивоване рішення, яке містить обґрунтовані висновки щодо невідповідності судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 займаній посаді.
128. Переконані, що за таких обставин Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи рішення ВРП, вийшла за межі судового розгляду, визначені частиною другою статті 57 Закону № 1798-VIII. Велика Палата Верховного Суду фактично підмінила собою повноважний орган, переоцінила встановлені ним обставини та ухвалила рішення з питання, яке належить до виняткової компетенції ВРП.
V. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ АВТОРІВ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
129. Переконані, що оскаржувані рішення ВККС та ВРП ухвалені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Ці рішення містять посилання на встановлені законом підстави звільнення судді та мотиви, на підставі яких ВККС та ВРП дійшли відповідних висновків. Рішення не є очевидно свавільними чи безпідставними.
130. На нашу думку, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 червня 2025 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є правильним та обґрунтованим, базувалося на обов`язкових для самого суду правових висновках та правовій оцінці обставин, чинних на момент постановлення такого судового рішення, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягала задоволенню.
131. Додатково автори окремої думки переконані, що Велика Палата Верховного Суду не змогла остаточно вирішити наявний спір за участі позивачки, оскільки у невстановлений правом спосіб надала можливість усім суб`єктам владних повноважень на свій власний розсуд вибирати, яке саме рішення суду застосувати стосовно позивачки, а яке - ігнорувати. Це не сприятиме пануванню правовладдя як у цьому спорі, а так само й у досліджуваній сфері правовідносин і правозастосуванні загалом.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Білоконь

О. Л. Булейко