ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/5627/25
Провадження № 22-ц/820/333/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,
секретар судового засідання Кошельник В.М.,
з участю представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2025 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 листопада 2025 року, суддя Мазурок О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення коштів,

встановив:

В лютому 2025 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно 15000 дол. США.
На обґрунтування позову вказав, що згідно з розпискою від 21.10.2016, ОСОБА_1 отримала в у нього в борг 15000 дол. США, які зобов`язалася повернути на першу вимогу. ОСОБА_2 , який є чоловіком ОСОБА_1 , підтвердив отримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 15000 дол. США від ОСОБА_3 .
Також, ОСОБА_2 поручився перед ОСОБА_3 за виконання ОСОБА_1 свого обов`язку щодо повернення боргу, таким чином фактично надав згоду на укладення своєю дружиною договору позики та зобов`язався повернути кошти у разі невиконання нею свого обов`язку.
Він надіслав відповідачам вимогу про повернення суми боргу, однак ОСОБА_1 відмовила у поверненні коштів. ОСОБА_2 відповідну вимогу проігнорував, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.10.2025 позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 15000 дол. США боргу. Вирішено питання судових витрат.
В обґрунтування своїх висновків суд зазначив, що відповідачами не надано суду доказів на підтвердження повернення боргу в сумі 15000 дол. США позивачу. 
Суд не прийняв до уваги посилання представника відповідачів на повернення коштів в повному обсязі, оскільки доказів цьому не надано. Зі змісту квитанції про перерахування ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_3 4924,62 грн. не вбачається, що вказані кошти є поверненням боргу.
Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18.11.2025 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 15000 грн. витрат на правничу допомогу з кожного. 
Суд виходив із доведеності розміру витрат, понесених ОСОБА_3 у даній справі в 30000 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення суду в частині стягнення боргу з нього та додаткове рішення в частині стягнення з нього витрат з правничої допомоги скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову до нього, а також у стягненні витрат на правничу допомогу, відмовити. 
В обґрунтування скарги зауважив, що висновки суду про те, що він є чоловіком ОСОБА_1 та те, що він надав згоду на укладення договору позики його дружиною є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. 
Факт перебування у шлюбі не впливає на обсяг прав і обов`язків поручителя, в той же час рішення суду не містить посилань на те, що він має відповідати за зобов`язаннями за договором позики як член подружжя. 
Судом не взято до уваги, що у випадку, якщо строк виконання зобов`язання встановлений пред`явленням вимоги порука припиняється якщо протягом трьох років з дня укладення договору поруки кредитор не пред`явить позову до поручителя. Враховуючи, що договір позики укладений сторонами в усній формі, на підтвердження чого складено розписку від 21.10.2016, а строк повернення коштів встановлений вимогою позикодавця, строк пред`явлення вимог до поручителя сплив 21.10.2019, що відповідає вимогам ст. 559 ЦК України, чого суд першої інстанції не дослідив.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду в частині стягнення з неї боргу та додаткове рішення в частині стягнення з неї витрат з правничої допомоги скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовити. 
В обґрунтування скарги зазначила, що твердження суду про те, що ОСОБА_2 є її чоловіком, який фактично надав згоду на укладення нею договору позики та зобов`язався повернути кошти у разі невиконання нею свого обов`язку, є помилковим. 
Судом не досліджувався оригінал розписки, що вказує на неповне з`ясування судом обставин справи. 
Вона звернулася до суду із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, однак суд даному доводу жодної аргументації не надав.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_3 вказав, що доводи відповідача не відповідають фактичним обставинам справи. 
Суд в своєму рішенні не встановлював обставин, що саме на момент розгляду справи ОСОБА_2 був чоловіком ОСОБА_1 . 
Згідно з умовами розписки позичені кошти ОСОБА_1 зобов`язалася повернути ОСОБА_3 на першу вимогу, яку було заявлено в січні 2025 року, тому підстав для задоволення заяви щодо застосування наслідків спливу позовної давності немає. 
Вказав, що оригінал розписки було оглянуто в судовому засіданні, тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними.
В суді представник відповідачів підтримала доводи апеляційних скарг.
Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційних скарг заперечив, підтримав оскаржуване судове рішення. 
Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Встановлено, що згідно з розпискою від 21.10.2016 ОСОБА_1 отримала в борг у ОСОБА_3 15000 дол. США, які зобов`язалася повернути на першу вимогу. 
Також, згідно з даною розпискою ОСОБА_2 , який на час складення розписки перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , підтвердив отримання дружиною грошових коштів в сумі 15000 дол. США від ОСОБА_3 та поручився перед ним за виконання ОСОБА_1 свого обов`язку щодо повернення боргу.
Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу від 24.03.2023, серія НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
22.01.2025 ОСОБА_3 надіслав ОСОБА_1 рекомендованим листом з описом вкладення вимогу повернути позичені кошти.
18.02.2025 ОСОБА_3 надіслав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рекомендованим листом з описом вкладення вимоги про повернення боргу.
В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
В порядку ч. 1 ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
В силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
В порядку ч.ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
Ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Ч. 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.
Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до положень ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20.02.2013 у справі №6-163цс12, а також у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №752/24638/18, провадження №61-13652св20.
За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі №372/1558/16-ц (провадження №61-26356св18) вказав на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано.
Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї (схожий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №639/7335/15, від 28.08.2019 у справі №638/20603/16 та від 22.11.2023 у справі №643/352/20).
Крім того, Верховний Суд послідовно зазначав, що ст. 65 СК України визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (постанови Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №713/285/2012, від 18.11.2019 у справі №569/7631/15-ц від 27.11.2019, у справі №133/3928/14-ц від 26.09.2024, у справі №703/141/23 від 26.03.2025, у справі №753/17584/21).
Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України (тут і далі в редакції чинній на час укладення договору позики) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).
Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.
Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя (постанова Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №210/849/15-ц).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.2016 ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , отримала в позику від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 15000 дол. США, які зобов`язалася повернути останньому на його першу вимогу.
ОСОБА_2 забезпечив виконання вказаного зобов`язання порукою, зобов`язавшись повернути ОСОБА_3 позичені грошові кошти, у разі їх неповернення позичальником ОСОБА_1 . 
Вказані обставини визнані сторонами та не оспорюються ними.
За встановлених обставин, з урахуванням тексту письмової розписки, ОСОБА_2 , під час укладення колишньою дружиною ОСОБА_1 договору позики, фактично висловив свою згоду на укладення нею такого правочину, забезпечивши виконання нею зобов`язань власною порукою, що також є обставиною, яка вказує на те, що отримані у позику грошові кошти було використано в інтересах сім`ї.
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з обох відповідачів, як солідарних боржників, суми позики, оскільки договір позики від 21.10.2016 був укладений ОСОБА_1 за згодою чоловіка ОСОБА_2 , тому цивільна відповідальність подружжя за договором позики має бути солідарною на підставі ч. 4 ст. 65 СК України (вказане узгоджується з постановою Верховного Суду від 17.09.2025 у справі №686/11661/21).
При цьому, ОСОБА_2 не надав належних і допустимих доказів того, що отримані за договором позики кошти були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_1 . 
Таким чином, ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №641/9402/13-ц (провадження №61-773св20).
Посилання ОСОБА_2 на безпідставність позовних вимог щодо нього у зв`язку із припиненням поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України колегія суддів відхиляє, позаяк він виступає у даному зобов`язанні не лише поручителем, а й солідарним боржником. 
За правилами ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Відповідно до правила ч. 4 ст. 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про повернення коштів в січні 2025 року, а з даним позовом до суду у лютому 2025 року, тому посилання апелянта на сплив позовної давності є необґрунтованим.
Інші доводи апеляційних скарг відповідачів висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на їх правильність, і фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції. 
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційних скарг слід визнати необґрунтованими, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2025 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06 лютого 2026 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко 

Т.В. Спірідонова