ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
21.01.2026	Справа № 910/12661/25	
За позовом Акціонерного товариства "Харківобленерго"
до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"
про стягнення коштів у сумі 9009954,39 грн.
Суддя Сташків Р.Б.
Секретар судового засідання Гарашко Т.В.
Представники сторін:
від позивача - Яковлева М.С. (в режимі відеоконференції);
від відповідача - Атаманюк В.В.

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (далі - відповідач) на користь Акціонерного товариства "Харківобленерго" (далі - позивач) 3002176 грн 3% річних (за період з 01.05.2023 по 30.11.2024) та 6007777,79 грн інфляційних втрат (за період з 01.05.2023 по 31.12.2024) нарахованих за суму боргу, яку було стягнуто з відповідача за рішенням суду в межах справи №910/9206/23.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 відкрито провадження у справі за вище вказаними позовними вимогами, розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 19.11.2025.
03.11.2025 відповідачем подано відзив на позов.
10.11.2025 позивач подав відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 19.11.2025 було відкладено підготовче засідання на 10.12.2025.
Ухвалою суду від 10.12.2025 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 21.01.2025.
У судовому засіданні з розгляду справи по суті 21.01.2026 представник позивача підтримала вимоги позову, представник відповідача проти позову заперечив.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд 
ВСТАНОВИВ:
Відповідач є оператором системи розподілу постачання електричної енергії на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії, виданої згідно постанови НКРЕКП від 16.11.2018 №1446.
Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 №1023-р (зі змінами) Підприємство визначено постачальником "останньої надії" на період з 01.01.2019 до 31.12.2021. Територія здійснення діяльності відповідача як постачальника "останньої надії" - територія України, крім території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.
19.12.2018 Підприємство (постачальник) підписало заяву-приєднання до Договору, за яким оператором системи є позивач.
Так, за умовами Договору:
- Договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови передачі (розподілу) електричної енергії постачальнику (далі - постачальник) для його споживачів як послуги оператора системи; укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом приєднання постачальника до умов цього договору (пункт 1.1 Договору);
- умови Договору є однаковими для всіх електропостачальників та розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312 (далі - ПРРЕЕ) (далі - ПРРЕЕ) (пункт 1.2 Договору);
- оператор системи надає послуги з розподілу електричної енергії за сукупністю споживачів, які входять до групи постачальника згідно з реєстром за ЕІС-кодами споживачів та їх точками вимірювання; реєстр ведеться оператором системи в електронному вигляді; оператор системи забезпечує надання послуг з розподілу (передачі) в обсязі, необхідному та достатньому для виконання постачальником функцій відповідного суб`єкта роздрібного ринку електричної енергії, та надання інших послуг, зокрема з відключення та підключення споживачів (пункт 2.1 Договору);
- постачальник здійснює придбання та оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії відповідно до умов глави 3 Договору за сукупністю споживачів постачальника, які згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) здійснюють оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії через постачальника, та інших послуг оператора системи відповідно до порядку розрахунків, який є додатком 1 до Договору (пункту 2.2 Договору);
- ціна послуг з розподілу (передачі) визначається згідно з Порядком встановлення (формування) тарифів на послуги з розподілу електричної енергії (Порядком встановлення (формування) тарифів на послуги з передачі електричної енергії), затвердженим Регулятором; ціна інших послуг визначається згідно з калькуляціями, розрахованими на підставі Методики розрахунку вартості робіт з підключення електроустановок споживачів до електричних мереж ліцензіата та інших додаткових робіт і послуг, пов`язаних із ліцензованою діяльністю, затвердженої Регулятором (пункт 3.1 Договору);
- вартість договору складає вартість послуг з розподілу (передачі) електричної енергії за сукупністю споживачів постачальника, яким відповідно до умов договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) послуги з розподілу (передачі) електричної енергії придбаває постачальник, та вартість інших послуг згідно з договором (пункт 3.2 Договору);
- розрахунковим періодом для цілей Договору є календарний місяць (пункт 3.3 Договору);
- оплата (придбання) послуг з розподілу (передачі) електричної енергії здійснюється постачальником у формі попередньої оплати (пункт 3.4 Договору);
- оплата послуг з розподілу (передачі) електричної енергії здійснюється постачальником на поточний рахунок оператора системи (пункт 3.5 Договору);
- постачальник зобов`язується: виконувати умови Договору; здійснювати придбання та оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у повному обсязі відповідно до умов глави 3 Договору за сукупністю споживачів постачальника, яким згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) оплату (придбання) послуг з розподілу (передачі) електричної енергії забезпечує постачальник, та інших платежів, необхідність яких випливає з умов Договору; повідомляти оператора системи про технічні характеристики (умови) комерційних пропозицій постачальника; надавати оператору системи інформацію в порядку та у строки, передбачені Тимчасовим порядком визначення обсягів купівлі електричної енергії на ринку електричної енергії електропостачальниками та операторами систем розподілу на перехідний період, затвердженим Регулятором (пункт 4.2 Договору).
У пунктах 2.1 - 2.11 додатку №1 до Договору встановлено строки, умови та порядок оплати постачальником послуг позивача.
Додатковою угодою від 23.12.2020 до Договору сторони домовилися продовжити дію Договору до 31.12.2021.
Так, у період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року позивачем було надано відповідачу послуги з розподілу електричної енергії на загальну суму 159010586,68 грн, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками юридичних осіб актами виконаних робіт з розподілу електричної енергії за наведений період. Підписання таких актів підтверджує відсутність у відповідача будь-яких зауважень щодо актів, а тому доводи Підприємства стосовно неправильного нарахування позивачем суми, яка підлягає сплаті відповідачем є безпідставними.
Товариством було виставлено Підприємству відповідні рахунки-фактури для оплати наданих послуг, проте відповідачем такі рахунки-фактури не оплачені.
Судом встановлено, що позивач звертався до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення з відповідача заборгованість у сумі 159010586,68 грн за договором електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії від 01.01.2019.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2023, з урахуванням постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 та постанови Верховного Суду від 03.12.2024, у праві №910/9206/23 стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на користь Акціонерного товариства "Харківобленерго" 159010586 грн 68 коп. основної заборгованості; 17111876 грн 18 коп. пені; 15193066 грн 88 коп. 3% річних; 70340714 грн 43 коп. втрат від інфляції та 939212 грн 12 коп. судового збору. 
Вказаним рішенням судом стягнуто з відповідача на користь позивача, зокрема: 1) заборгованість за надані послуги з розподілу електричної енергії у розмірі 159 010 586 грн 68 коп., за період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року; 2) 3% річних у розмірі 15 193 066,56 грн за період з лютого по березень 2019 року; квітень 2019; липень-серпень 2019 року; жовтень 2019 по січень 2020 року; з лютого 2020 по жовтень 2021 року; 3) 3 604 155,60 грн інфляційних втрат за період з лютого по березень 2019 року; з квітень 2019 року; з липня по серпень 2019 року; з жовтня 2019 по січень 2020 року; з лютого 2020 року по жовтень 2021 року. 
Тобто, наявність у відповідача перед позивачем заборгованості з надання послуг з розподілу електричної енергії, за період, зокрема, з березня 2020 року по жовтень 2021 року (включено), підтверджена рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/9206/23.
Як зазначено у ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Приймаючи до уваги ч. 4 ст. 75 ГПК України вирішуючи спір у даній справі, суд виходить із фактів встановлених у рішенні Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/9206/23 з урахуванням постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024, які набрали законної сили і є чинними.
Так, у рішенні Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/9791/23 з урахуванням постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 судом встановлено факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за Договором у сумі 159010586 грн 68 коп за період з березня 2020 року по жовтень 2021 року (включено).
За приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. 
Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Cаме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №910/5587/19.
Отже чинне законодавство не пов`язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.
Позивач зазначає, що враховуючи не виконання відповідачем свого зобов`язання щодо сплати вартості отриманих послуг з розподілу електричної енергії, позивачем нараховано відповідачу 3% річних у сумі 3002176,60 грн за період з 01 травня 2023 року по 30 листопада 2024 року (на заборгованість зі сплати вартості послуг з розподілу електричної енергії за період квітень 2020 року по жовтень 2021 року) та інфляційні втрати у сумі 6007777,79 грн за період з 01 травня 2023 року по 31 грудня 2024 року (на заборгованість зі сплати вартості послуг з розподілу електричної енергії за період з березень 2020 року по жовтень 2021 року).
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що позивач вже скористався своїм правом на стягнення заборгованості та своє право на розумне, співмірне стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання яке виникло не з вини відповідача. Позивач умисно хоче стягнути надмірну суму (3% річних, інфляційні втрати) із відповідача чим спотворює дійсне правове призначення цих нарахувань, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання ці нарахування перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків для позивача.
На думку відповідача дії АТ «Харківобленерго» є зловживанням своїм правом, спрямованим не на досягнення справедливого балансу інтересів сторін, а на неправомірне збагачення за рахунок критично ураженого фінансового стану відповідача.
Відповідач зазначає про скрутне фінансове становище, зокрема, через систематичне порушення платіжної дисципліни споживачами постачальника «останньої надії» ДПЗД «Укрінтеренерго» втратило платоспроможність та знаходиться на межі банкрутства.
Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач вказує, що прострочення виконання зобов`язання сталося у зв`язку з наявністю заборгованості споживачі постачальника "останньої надії", яким є відповідач, зарахування коштів на рахунок зі спеціальним режимом використання, який відповідач не може використовувати. 
Однак, виходячи з приписів ч. 2 ст. 617 ЦК України боржник не звільняється від виконання своїх обов`язків через відсутність у нього необхідних коштів та недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом норми статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).
Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Отже, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19).
Вимагати сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.
Визначене частиною 2 статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3 % річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
Дана правова позиція повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 04.06.2019 у справі №916/190/18 та від 23.01.2018 у справі №906/1283/16.
Відповідачем не надано свого контррозрахунку сум фінансових санкцій, які нараховані позивачем у цьому позові.
Перевіривши розрахунки заявлених до стягнення 3% річних у сумі 3002176,60 грн за період з 01 травня 2023 року по 30 листопада 2024 року (на заборгованість зі сплати вартості послуг з розподілу електричної енергії за період квітень 2020 року по жовтень 2021 року) та інфляційних втрат у сумі 6007777,79 грн за період з 01 травня 2023 року по 31 грудня 2024 року (на заборгованість зі сплати вартості послуг з розподілу електричної енергії за період з березень 2020 року по жовтень 2021 року) суд дійшов висновку про їх обґрунтованість та арифметичну правильність, а тому з відповідача підтягають стягненню заявлені суми у повному обсязі. 
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Приписами статей 76-77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судові витрати з оплати судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача. 
Керуючись ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (вул. Кирилівська, буд. 85, м. Київ, 04080; ідентифікаційний код 19480600) на користь Акціонерного товариства "Харківобленерго" (вул. Георгія Тарасенка, буд. 149, м. Харків, 61037; ідентифікаційний код 00131954) 3002176 (три мільйона дві тисячі сто сімдесят шість) грн 60 коп. 3% річних, 6007777 (шість мільйонів сім тисяч сімсот сімдесят сім) грн 79 коп. інфляційних втрат та 108119 (сто вісім тисяч сто дев`ятнадцять) грн 46 коп. судового збору.
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.
Повний текст рішення складено 26.01.2026.

Суддя Р.Б. Сташків