ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 січня 2026 року 
м. Київ 

справа № 200/15455/17 
провадження № 61-10714св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - Дніпровська міська рада, 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 ,
треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петрушевська Інна Романівна, 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Рибіна Ірина Володимирівна, на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2025 року у складі судді Куцевола В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2025 року у складі колегії суддів Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Ткаченко І. Ю. у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петрушевська Інна Романівна, про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2017 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петрушевська І. Р., у якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила: 

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 , укладений 10 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушевською І. Р. та зареєстрований у реєстрі за № 3368; 

- припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 988707112101, номер запису - 15700007), внесену 01 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н. М. 

- припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 988707112101, номер запису - 15893418), внесену 10 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушевською І. Р. 

Свої вимоги позивач мотивував тим, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2016 року у справі № 202/3999/16 за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 

На підставі зазначеного рішення суду 01 серпня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 988707112101, номер запису про право власності - 15700007). 

Водночас Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 08 серпня 2016 року скасував заочне рішення цього ж суду від 04 липня 2016 року у справі № 202/3999/16. 

10 серпня 2016 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, у зв`язку з чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про право власності за ОСОБА_1 (номер запису - 15893418). 

Позивач також зазначав, що багатоквартирний будинок АДРЕСА_2 збудований на земельній ділянці, яка належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності, без наявності дозвільних документів. 

У зв`язку з цим, на переконання позивача, порушено права територіальної громади міста Дніпра, що зумовило необхідність звернення до суду з метою їх судового захисту. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська заочним рішенням від 30 жовтня 2018 року позовні вимоги Дніпровської міської ради задовольнив. 

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 08 лютого 2019 року заяву відповідача  ОСОБА_2  про перегляд заочного рішення задовольнив. Скасував заочне рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року та призначив розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 09 травня 2024 року залучив до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_2 , який помер   ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_3 . 

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 15 січня 2025 рокупозов Дніпровської міської ради задовольнив. 

Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушевською І. Р. та зареєстрований у реєстрі за № 3368. 

Припинив право власності та скасував державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 988707112101, номер запису - 15700007), внесену 01 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н. М. 

Припинив право власності та скасував державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 988707112101, номер запису - 15893418), внесену 10 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушевською І. Р. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 200/13237/18 встановлено, що багатоквартирний житловий будинок літ. «А», розташований на земельній ділянці комунальної власності за адресою: АДРЕСА_3 , є тим самим багатоквартирним житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . 

До прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна в експлуатацію та здійснення його державної реєстрації право власності на такий об`єкт не виникає. До моменту виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності може існувати лише щодо матеріалів, обладнання та іншого майна, використаних у процесі будівництва. 

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому законом порядку набути право власності або користування на таку земельну ділянку. 

Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 

Оскільки багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 було збудований на земельній ділянці, яка не була відведена під таке будівництво, ОСОБА_2 не набув права власності на квартиру АДРЕСА_4 , розташовану у вказаному будинку. 

Оспорювати правочин може також заінтересована особа, яка не була стороною правочину, не має на час розгляду справи судом права власності чи іншого речового права на предмет правочину та/або не претендує на передачу майна в натурі. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до стану, який існував до його вчинення. Власний інтерес такої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи або щоб сторони правочину перебували у визначеному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав. 

З огляду на те, що ОСОБА_2 не набув права власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, у нього було відсутнє право розпорядження таким майном, що свідчить про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним та припинення права власності за відповідачами. 

Крім того, суд урахував, що на момент укладання оспорюваного договору заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 червня 2016 року було скасовано, що також свідчить про недійсність правочину. 

Застосування судом відповідного способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність потреби у зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. 

З огляду на те, що реєстрація права власності на спірний об`єкт за відповідачами порушує право позивача на вільне розпорядження належним йому майном, заявлена вимога про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки її наслідком є відновлення порушеного права Дніпровської міської ради. 

Посилання відповідачів на невірно обраний спосіб захисту спростовуються нормами матеріального права, застосованими судом у цій справі. 

Крім того, суд першої інстанції врахував принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній споруд, а також рішення Дніпровської міської ради про визнання об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради об`єкта незавершеного будівництва багатоквартирного житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_5 . 

Посилання відповідачів на відсутність у позивача порушеного інтересу оспорюваним договором купівлі-продажу та добросовісність набувача ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження з огляду на встановлені під час розгляду справи обставини та їх правову оцінку, наведену вище. 

Дніпровський апеляційний суд постановою від 30 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У серпні 2025 року ОСОБА_1 через представника  Рибіну І. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовити. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14, від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21, від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19, від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18, від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14 червня 2019 року у справі № 910/6642/18, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 та у постановах Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 263/68/17, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, від 24 вересня 2020 року у справі № 920/1059/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 910/4040/20, від 25 травня 2022 року у справі № 344/12943/15, від 24 травня 2023 року у справі № 640/10024/18, від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази, а суд апеляційної інстанції вирішив справу неповноважним складом суду, якому було заявлено обґрунтований відвід (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 2 частини першої, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 мотивувала тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставин порушення відповідачами прав чи інтересів територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, за захистом яких він звернувся до суду з позовними вимогами про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності. 

Заява позивача про зміну предмета позову не є заявою про зміну предмета позову у розумінні цивільного процесуального законодавства, оскільки містить вимоги про розгляд судом нових фактичних обставин, що за своєю правовою природою становить інший позов. 

ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна. Відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право витребування майна від добросовісного набувача належить виключно власнику такого майна. Водночас Дніпровська міська рада власником спірної квартири не була, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності не підлягали задоволенню. 

Наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, як і порушення суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися станом на момент учинення такого правочину. Визнання договору купівлі-продажу недійсним не є ефективним способом захисту прав позивача, який не є стороною відповідного договору, оскільки наслідки недійсності у вигляді реституції застосовуються виключно між сторонами договору, який є нікчемним або визнаний недійсним. 

Скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а саме по собі його скасування (без установлення інших юридично значущих обставин) не є підставою для перегляду всіх правових фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на його підставі. Під час вирішення таких спорів судам необхідно враховувати наявність або відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набуття майна, зокрема за відсутності у Державному реєстрі відомостей про обтяження. 

В оскаржуваній постанові апеляційний суд послався на рішення Дніпровської міської ради від 19 лютого 2020 року № 31/54, яким об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра визнано незавершений будівництвом багатоквартирний житловий будинок літ. «А», розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Водночас суд не навів мотивів, яким чином зазначене рішення міської ради пов`язане з договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним 10 серпня 2016 року, тобто за чотири роки до його прийняття, та щодо майна, розташованого за іншою адресою. 

Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 200/18631/17 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 про визнання за територіальною громадою міста Дніпра права комунальної власності на незавершений будівництвом багатоквартирний житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 13 198,3 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , зазначив, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий в експлуатацію, у судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено. При цьому Дніпровська міська рада не довела, яким чином наявність у відповідача сумнівів щодо належності спірного майна територіальній громаді перешкоджає реалізації нею права власності, у зв`язку з чим у задоволенні позову обґрунтовано відмовлено з підстав недоведеності порушення права. 

Крім того, стаття 42 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) не передбачає можливості передачі у власність або користування окремим співвласникам багатоквартирного будинку земельної ділянки, на якій такий будинок розташований, або її частини. Проте Дніпровська міська рада не надала доказів зв`язку спірної квартири із земельною ділянкою під будинком. 

Власник майна, яке вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, має право захистити своє право шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України), без оспорювання правочинів та без скасування рішень про державну реєстрацію права власності. 

Пред`явлення вимог про скасування рішень та записів про державну реєстрацію права власності не є необхідним для ефективного захисту права власника, оскільки після внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав такі рішення та записи вичерпують свою дію. 

Крім того, в ухваленні оскаржуваної постанови брали участь судді, яким було заявлено обґрунтований відвід. Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду у складі Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Ткаченко І. Ю. неодноразово розглядала справи за участю тих самих сторін, щодо майна, розташованого за тією самою адресою, що викликає об`єктивні сумніви у неупередженості та об`єктивності суддів під час розгляду цієї справи, оскільки вони вже висловлювали свою правову позицію та думку щодо спірних правовідносин. 

Так, Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів Городничої В. С., Лаченкової О. В. та Петешенкової М. Ю. постановою від 25 серпня 2021 року у справі № 200/18631/17 позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнив, визнавши за територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради право комунальної власності на незавершений будівництвом багатоквартирний житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 13 198,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 . 

Під час розгляду зазначеної справи ОСОБА_2 подав заяву про відвід судді Петешенкової М. Ю. 

Водночас до Вищої ради правосуддя 03 березня 2021 року надійшло повідомлення про втручання ОСОБА_2 у діяльність судді Петешенкової М. Ю. щодо здійснення правосуддя. Вища рада правосуддя двічі розглядала зазначене повідомлення та за результатами перевірки дійшла висновку про відсутність підстав для вжиття заходів щодо забезпечення авторитету правосуддя та незалежності суддів. При цьому зазначено, що заявлення відводу судді у судовому засіданні є процесуальним правом учасників справи, а доводи, які наводяться на обґрунтування таких заяв, відповідають правовій позиції особи щодо питань, пов`язаних із розглядом справи, та не можуть бути підставою для вжиття заходів щодо забезпечення суддівської незалежності. 

Після відмови у задоволенні скарги та надання відповідних роз`яснень Вищою радою правосуддя суддя Петешенкова М. Ю. 02 квітня 2021 року звернулася до органів поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими статтею 376 Кримінального кодексу України, а саме втручання ОСОБА_2 у діяльність судді щодо здійснення правосуддя. 

На підставі зазначеної заяви було відкрито кримінальне провадження № 1202104165000175, що, з огляду на наведені обставини, може свідчити не лише про можливу упередженість судді, а й про наявність глибокого особистого конфлікту між суддею та учасником справи. 

Крім того, Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Красвітної Т. П. ухвалою від 06 серпня 2025 року у справі № 200/16826/17 задовольнив заяву про самовідвід суддів від участі в розгляді справи за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів іпотеки, про задоволення вимог іпотекодержателя та свідоцтва про право на спадщину. 

В ухвалі зазначено, що з метою виключення будь-яких сумнівів щодо об`єктивності та неупередженості суду, а також з урахуванням того, що суддя, стосовно якого існують навіть мінімальні сумніви в його неупередженості, зобов`язаний усунутися від розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність заявлення самовідводу. 

Аналогічний підхід застосовано Дніпровським апеляційним судом в ухвалі від 13 липня 2021 року у цивільній справі № 200/18631/17 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 про визнання права власності, якою було задоволено заяву про самовідвід колегії суддів Демченка Е. Л., Макарової М. О., Ткаченко І. Ю. 

Суддя Ткаченко І. Ю. в ухвалі зазначила, що з метою усунення всіх обставин, які можуть вплинути на об`єктивність та неупередженість суддів під час розгляду справи, з урахуванням звернення Дніпровської міської ради до Вищої Ради Правосуддя з дисциплінарною скаргою на дії судді Демченко Е. Л., а також подання численних заяв про відвід суддів, колегія суддів вважає за необхідне заявити самовідвід. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 26 серпня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Шевченківського районного суду міста Дніпра, найменування якого 26 лютого 2025 року змінено з Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська. 

16 жовтня 2025 року матеріали справи № 200/15455/17 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2016 року у справі № 202/3999/16 за ОСОБА_2 визнано право власності, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 . 

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 серпня 2016 року у справі № 202/3999/16 зазначене заочне рішення суду від 04 липня 2016 року скасовано. 

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 15700007, внесений 01 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мошковською Н. М.). 

За договором купівлі-продажу від 10 серпня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушевською І. Р., ОСОБА_2 відчужив, а ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . 

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що 10 серпня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначену квартиру (номер запису про право власності 15893418, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петрушевською І. Р.). 

Рішенням Дніпровської міської ради від 19 лютого 2020 року № 31/54 та додатком до нього незавершений будівництвом багатоквартирний житловий будинок літ. «А», розташований за адресою: АДРЕСА_3 , визнано об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. 

Упостанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 200/13237/18 за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_6 , про визнання протиправними та скасування рішень встановлено, що багатоквартирний житловий будинок літ. «А», розташований на земельній ділянці комунальної власності за адресою за адресою: АДРЕСА_3 , є тим самим багатоквартирним житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . 

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Спадкоємцем, яка прийняла спадщину після його смерті, є ОСОБА_3 . 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Як установлено судами попередніх інстанцій, право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру було зареєстровано на підставі заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2016 року, яке ухвалою цього ж суду від 08 серпня 2016 року було скасовано. Незважаючи на це, 10 серпня 2016 року ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_1 . 

За змістом статей 316, 317, 319 ЦК України право власності передбачає, зокрема, право володіння, користування та розпорядження майном. Розпорядження майном можливе виключно особою, яка набула право власності у спосіб, встановлений законом. 

Відповідно до частин першої-третьої статті 331 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва. 

Судами встановлено, що багатоквартирний житловий будинок літ. «А», розташований за адресою: АДРЕСА_3 , є тим самим багатоквартирним житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який збудовано на земельній ділянці комунальної власності без наявності належних правовстановлюючих і дозвільних документів, а отже є об`єктом самочинного будівництва. 

Згідно з частинами першою та другою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 

Отже, ОСОБА_2 не набув права власності на спірну квартиру, а відтак не мав повноважень на її відчуження. 

За таких обставин укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири від 10 серпня 2016 року суперечить вимогам статей 203, 215 ЦК України, оскільки був учинений особою, яка не мала права розпоряджатися спірним майном. 

Доводи касаційної скарги про добросовісність набуття ОСОБА_1 спірної квартири не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій. 

Добросовісність набувача, на яку посилається заявник касаційної скарги, має правове значення під час вирішення питання про можливість витребування майна від добросовісного набувача у порядку статей 387, 388 ЦК України, однак не є універсальною підставою для збереження правових наслідків правочину, укладеного особою, яка не мала права розпоряджатися майном. 

У разі встановлення судами, що відчужувач не набув права власності на майно у встановленому законом порядку та не мав повноважень на його відчуження, добросовісність набувача не усуває порушення вимог статей 203, 215 ЦК України, а отже не перешкоджає визнанню відповідного правочину недійсним за позовом заінтересованої особи. 

Крім того, Верховний Суд зазначає, що застосування статей 387, 388 ЦК України не є обов`язковим чи пріоритетним способом захисту у кожному випадку вибуття майна з володіння особи, а вибір належного та ефективного способу захисту здійснюється з урахуванням характеру порушеного права, суб`єктного складу спору та правових наслідків, на відновлення яких спрямовано позовні вимоги. 

Судами правильно встановлено, що Дніпровська міська рада є заінтересованою особою у розумінні статті 215 ЦК України, оскільки спірний об`єкт розташований на земельній ділянці комунальної власності, а реєстрація права приватної власності на квартири в самочинно збудованому будинку порушує права територіальної громади на розпорядження належною їй земельною ділянкою. 

Посилання заявника на неефективність обраного позивачем способу захисту є безпідставними, оскільки застосування способу захисту у вигляді визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності спрямоване на відновлення порушеного права позивача та відповідає принципу повного та ефективного судового захисту. 

Верховний Суд звертає увагу, що положення статей 387 та 388 ЦК України регулюють віндикаційний спосіб захисту права власності, який полягає у витребуванні майна власником із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача, за наявності передбачених законом підстав. 

Застосування зазначених норм можливе виключно за умови, що позивач є власником спірного майна та обрав спосіб захисту у вигляді вимоги про його витребування. Натомість у цій справі Дніпровська міська рада не заявляла віндикаційних вимог, а звернулася до суду з позовом як заінтересована особа про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності. 

Сам собою факт того, що позивач не є власником спірної квартири, не виключає можливості судового захисту його прав чи охоронюваного законом інтересу шляхом оспорювання правочину, якщо такий правочин порушує права або законні інтереси позивача. Такий підхід відповідає положенням статті 215 ЦК України та усталеній практиці Верховного Суду. 

Отже, доводи касаційної скарги про те, що єдиним можливим способом захисту у цій справі є віндикаційний позов за правилами статей 387, 388 ЦК України, є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій щодо правомірності обраного позивачем способу судового захисту. 

Аргументи касаційної скарги про те, що заява позивача про зміну предмета позову не є заявою про зміну предмета позову у розумінні цивільного процесуального законодавства, оскільки містить вимоги про розгляд судом нових фактичних обставин, що за своєю правовою природою становить інший позов, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 

Звертаючись до суду з позовом у вересні 2017 року, Дніпровська міська рада просила, серед іншого, застосувати наслідки недійсності правочину, зокрема, шляхом скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності на спірну квартиру. 

Частина друга статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. 

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено у новій редакції, тому наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав. 

Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19, від 20 квітня 2022 року у справі № 454/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 380/715/19, від 06 липня 2022 року у справі № 754/12170/16-ц, від 27 липня 2022 року у справі № 447/2851/19, від 07 вересня 2022 року у справі № 209/1050/21. 

Встановлення прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах здійснюється відповідно до норм матеріального права, чинних на момент виникнення таких правовідносин, водночас застосування способу судового захисту здійснюється з урахуванням законодавства, чинного на час ухвалення судового рішення. 

Отже, обраний позивачем спосіб захисту є правомірним та узгоджується з чинним на момент розгляду справи правовим регулюванням. 

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закон»), суд самостійно здійснює правову кваліфікацію спірних правовідносин і застосовує до них належні норми матеріального права незалежно від правових аргументів, наведених сторонами. Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, зобов`язаний визначити правову норму, що підлягає застосуванню, та надати відповідну юридичну оцінку спірним правовідносинам. Самостійне застосування судом належних норм матеріального права не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту, оскільки не змінює ані фактичної підстави позову, ані його матеріально-правової мети. 

Такий підхід узгоджується з положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і безстороннім судом, а також з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої надмірний формалізм у застосуванні національного процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду. 

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що доступ до правосуддя має бути не лише формальним, а й реальним та ефективним, а тому суди повинні уникати надмірно формального підходу до тлумачення процесуальних норм. 

Отже, заміна позивачем формулювання вимоги щодо скасування записів про державну реєстрацію прав на вимогу про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не є зміною предмета позову, а з урахуванням принципу jura novit curia та завдань цивільного судочинства спрямована на забезпечення ефективного судового захисту порушених прав та інтересів. 

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно послався на рішення Дніпровської міської ради від 19 лютого 2020 року № 31/54, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 

Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, апеляційний суд послався на зазначене рішення органу місцевого самоврядування не як на самостійну та визначальну підставу для задоволення позову, а з метою підтвердження правового статусу об`єкта будівництва та характеру спірних правовідносин у їх сукупності з іншими встановленими судами обставинами. 

При цьому висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності у ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру ґрунтуються насамперед на встановленому факті самочинного будівництва, відсутності належних правовстановлюючих та дозвільних документів, а також на тому, що заочне рішення суду, на підставі якого було зареєстровано право власності відчужувача, було скасоване до моменту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. 

Отже, навіть без урахування рішення Дніпровської міської ради від 19 лютого 2020 року № 31/54, встановлені судами обставини самі собою є достатніми для висновку про відсутність у ОСОБА_2 повноважень на розпорядження спірним майном та наявність підстав для визнання правочину недійсним. 

Посилання заявника на постанову Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 200/18631/17 є неспроможними, оскільки у зазначеній справі вирішувалося питання про можливість визнання у судовому порядку права комунальної власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий в експлуатацію, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність передбаченого законом способу такого захисту. Натомість у цій справі предметом спору є визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, а не встановлення чи визнання права власності позивача. 

Твердження заявника про те, що Дніпровська міська рада не довела порушення своїх прав чи інтересів, є необґрунтованими. 

Судами встановлено, що спірна квартира розташована у багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці комунальної власності без належних правових підстав. Реєстрація права приватної власності на квартири у такому будинку створює перешкоди у здійсненні територіальною громадою повноважень власника земельної ділянки, зокрема щодо її використання та розпорядження. 

Отже, у цьому випадку позивач довів наявність охоронюваного законом інтересу, який підлягає судовому захисту, що відповідає положенням статей 15, 16, 215 ЦК України. 

Посилання заявника на положення статті 42 ЗК України також не спростовують правильності судових рішень, оскільки зазначена норма регулює питання використання земельної ділянки під багатоквартирним будинком та не визначає правових наслідків самочинного будівництва чи допустимості відчуження об`єктів нерухомості, зведених без належних правових підстав. 

Верховний Суд також відхиляє доводи заявника щодо незаконного складу суду апеляційної інстанції, оскільки наведені у касаційній скарзі обставини зводяться до посилань на участь суддів апеляційного суду у розгляді інших справ за участю тих самих сторін або щодо того самого майна, подання учасником справи заяв про відвід, звернення зі скаргами до Вищої ради правосуддя, відкриття кримінального провадження, а також до випадків заявлення самовідводів суддями в інших справах. 

Такі обставини самі собою не свідчать про упередженість чи необ`єктивність суддів та не є безумовними підставами для їх відводу, оскільки не підтверджують наявності особистої заінтересованості суддів у результатах розгляду цієї справи або інших обставин, які об`єктивно могли б викликати сумнів у їх неупередженості під час ухвалення оскаржуваної постанови. 

Крім того, з наведених у касаційній скарзі обставин убачається, що відповідні звернення та заяви щодо діяльності суддів були предметом розгляду Вищої ради правосуддя, яка не встановила підстав для висновку про порушення принципів суддівської незалежності чи упередженості суддів, а зазначені доводи віднесла до процесуальної діяльності суду та реалізації учасниками справи свого права на заявлення відводу. 

За таких обставин відсутні підстави вважати, що у справі мав місце розгляд судом у складі суддів, щодо яких існували обґрунтовані підстави для відводу, що виключає застосування пунктів 1 та 2 частини першої статті 411 ЦПК України як безумовної підстави для скасування судового рішення. 

Отже, доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для обов`язкового скасування оскаржуваної постанови з направленням справи на новий розгляд. 

Доводи заявника значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16). 

Водночас доводи касаційної скарги про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14, від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21, від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19, від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18, від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14 червня 2019 року у справі № 910/6642/18, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 та у постановах Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 263/68/17, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, від 24 вересня 2020 року у справі № 920/1059/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 910/4040/20, від 25 травня 2022 року у справі № 344/12943/15, від 24 травня 2023 року у справі № 640/10024/18, від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам, які викладені у наведених заявником постановах. 

Саме собою посилання на нібито неоднакове застосування положень ЦК України та ЦПК України у різних справах, навіть за наявності подібних правовідносин, але за відмінних встановлених судами фактичних обставин, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального або процесуального права. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Рибіна Ірина Володимирівна, залишити без задоволення. 

Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2025 рокузалишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
	 	
	А. І. Грушицький	
	 	
	І. В. Литвиненко