КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 753/17270/24 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4561/2026	Головуючий у суді першої інстанції – Трусова Т.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції – Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар Цалко Д.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Вітером В`ячеславом Миколайовичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Київської міської ради, третя особа: Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивачка є наймачем спірної квартири, яка належить до комунальної власності. Заселення у квартиру відбулося на підставі ордера від 19.05.1986, виданому позивачці та членам її сім`ї – чоловіку та сину ОСОБА_4 .
Станом на зараз у квартирі зареєстроване місце проживання дочки ОСОБА_4 від першого шлюбу ОСОБА_3 , його другої дружини ОСОБА_1 та їх сина ОСОБА_1 . 
Разом з тим, фактично відповідачі у квартирі не проживають тривалий час. 
Так, ОСОБА_3 виїхала з квартири орієнтовно у 2002 року разом зі своєю матір`ю після її розлучення з ОСОБА_4 , при цьому позивачка не володіє інформацією щодо нової адреси її проживання. 
ОСОБА_1 разом з чоловіком та сином виїхали з квартири орієнтовно у 2011 р. після придбання ними власної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Наскільки відомо позивачці, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був розірваний. ІНФОРМАЦІЯ_1 син позивачки помер.
Позивачка посилалася на те, що відповідачі квартирою не користуються, участі в оплаті житлово-комунальних послуг не беруть, а їй доводиться самостійно нести додаткові витрати по утриманню житла відповідно до кількості зареєстрованих у ньому осіб. Вказала також, що факт реєстрації відповідачів у квартирі перешкоджає здійсненню її законного права на приватизацію житла.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.10.2025 позов задоволено частково. 
Позбавлено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 права користування житлом - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 403 гривні 74 копійки з кожного ( т.2, а.с. 123-129).
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_1 з моменту народження постійно проживав у спірній квартирі, де мешкали його батьки та бабуся - позивачка. Це житло було і залишаться для нього єдиним місцем проживання, що підтверджується його реєстрацією, наявністю особистих речей у квартирі, участю в оплаті комунальних послуг, а також фактом підтримання родинного зв`язку з позивачкою навіть під час перебування за межами України.
При цьому, зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що його тимчасова відсутність у спірній квартирі зумовлена поважними причинами - початком повномасштабного вторгнення рф в Україну. 
Також, вважає, що рішення суду першої інстанції побудоване на припущеннях і неперевірених твердженнях, що суперечить вимогам Закону та усталеній практиці Верховного Суду (т. 2, а.с. 135-146).
Учасники справиу судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника КМР надійшли письмові пояснення, в яких він просив розгляд справи проводити за його відсутністю, від представника третьої особи Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, інші учасники справи про причини неявки суд не сповістили.
Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржено лише відповідачем ОСОБА_1 . Іншими учасниками справи рішення суду першої інстанції не оскаржено.
Отже, рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 .
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, спірним житловим приміщенням є двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,яка відповідно до ордеру № 23438 серії Б від 19.05.1986 була надана в користування позивачці ОСОБА_2 та членам її сім`ї – чоловіку ОСОБА_5 та сину ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 20).
Квартира не приватизована і належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, а користування нею здійснюється відповідно до укладеного з позивачкою договору найму житлового приміщення (т. 1 а.с. 16-19).
На цей час у спірній квартирі зареєстроване місце проживання чотирьох осіб, а саме: позивачки; онуки ОСОБА_3 - дочки сина позивачки від першого шлюбу; другої дружини сина ОСОБА_1 ; онука ОСОБА_1 - сина ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями з інформаційної системи «Реєстр територіальної громади міста Києва» (т. 1 а.с. 75).
Так, згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Стаття 71 ЖК України установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, згідно з частинами першою, другою якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті (частина п`ята статті 71 ЖК України).
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26.09.2024 у справі № 183/271/22, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Під час вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені в статті 71 ЖК України строки.
Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13).
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у його постанові від 30.11.2022 у справі № 755/1139/18, усправах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
У постанові Верховного Суду від 17.06.2024 в справі № 404/9215/19 зазначено, що в справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Разом з тим, у відповідності до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст.ст. 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Так, як обгрунтовано встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи та допитаних у судовому засіданні свідків, відповідачі, перебуваючи на реєстраційному обліку у спірній квартирі, добровільно з неї виселились і не проживають за адресою своєї реєстрації тривалий час (понад шість місяців), при цьому ОСОБА_1 та її на той час малолітній син ОСОБА_1 вибули в інше жиле приміщення, про що свідчить факт наявності у власності ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_2 . 
Крім того, не проживання відповідача ОСОБА_1 у спірній квартирі підтверджується фактом неотримання ним судових повісток, які направлялися за адресою його реєстрації.
Згідно з наданими ОСОБА_1 документами в період з квітня 2022 року по 07.05.2023 він перебував за межами України в Республіці Польща (т. 1 а.с. 215а, 216-216а, 217-218-а).
З урахуванням введення воєнного стану в Україні, а також тим, що на момент досягнення повноліття ОСОБА_1 перебував за межами України, причини його відсутності за адресою реєстрації у період з квітня 2022 року по 07.05.2023 судом першої інстанції обгрунтовано визнано поважними.
Доказів поважності причин відсутності відповідача ОСОБА_1 за місцем реєстрації з травня 2023 року понад встановлений законом шестимісячний строк, матеріали справи не містять.
Заперечуючи щодо задоволення позову, відповідач, серед іншого, посилався на те, що він проживає у спірній квартирі, несе витрати на оплату комунальних платежів, у квартирі перебувають його особисті речі, проте позивачкою чиняться перешкоди у користуванні квартирою внаслідок зміни замків на дверях квартири.
Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів постійного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі АДРЕСА_3 , зокрема переліку його речей, які зберігаються у квартирі, документів, які підтверджують оплату ним комунальних послуг, не залучено свідків, які б підтвердили факт його проживання за місцем реєстрації тощо.
При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, із заявами до житлово-експлуатаційної організації, правоохоронних органів чи до суду з приводу вчинення перешкод у користуванні квартирою відповідач не звертався.
Таким чином, встановивши, що за результатами дослідження наданих сторонами доказів знайшли своє підтвердження обставини відсутності у спірному житлі понад встановлений статтею 71 ЖК України строк без поважних причин відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог до нього, адже реєстрація відповідача у спірному житлі та нездійснення ним участі в його утриманні порушує права позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду з даним позовом.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував, що його тимчасова відсутність у спірній квартирі зумовлена поважними причинами - початком повномасштабного вторгнення рф в Україну, колегія суддів відхиляє, адже, як вже зазначалося вище, з урахуванням введення воєнного стану в Україні, а також тим, що на момент досягнення повноліття ОСОБА_1 перебував за межами України, причини його відсутності за адресою реєстрації у період з квітня 2022 року по 07.05.2023 судом першої інстанції обгрунтовано визнано поважними.
Доводи апелянта про те, що рішення суду першої інстанції побудоване на припущеннях і неперевірених твердженнях, колегія суддів відхиляє, адже вказані посилання відповідача є його суб`єктивною думкою, що зводиться до власного помилкового тлумачення норм процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Вітером В`ячеславом Миколайовичем, – залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Київської міської ради, третя особа: Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 06 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова