ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 листопада 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/6223/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   Житомирської обласної прокуратури
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 року (головуючий суддя Рябчук О.С.)
          в адміністративній справі №160/6223/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Житомирської обласної прокуратури про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

          Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 25.02.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Житомирської обласної прокуратури, в якому просив:      
          - зобов`язати Житомирську обласну прокуратуру нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті вихідної допомоги при звільненні за період з 01.01.2021 року по 22.01.2025 року.
          В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 11.09.2018 року по 31.12.2020 року безперервно працював в органах прокуратури України. Наказом керівника Житомирської обласної прокуратури №344к від 23.12.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Коростишівської місцевої прокуратури Житомирської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статі 51 Закону України «Про прокуратуру» з 31.12.2020 року. Не погоджуючись із остаточним розрахунком під час звільнення, вважаючи, що Відповідачем протиправно не виплачено вихідну допомогу при звільненні. Позивач звертався до Житомирської обласної прокуратури, однак отримав відмову у виплаті від 23.11.2023 у зв`язку з тим, що дана виплата не передбачена Законом України «Про прокуратуру». Враховуючи протиправну відмову у виплаті вихідної допомоги позивач був змушений звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 по справі № 160/7193/24 позов задоволено частково, зобов`язано Житомирську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 19947,69 грн. 22.01.2025 року Житомирською обласною прокуратурою було здійснено виплату частини вихідної допомоги при звільненні у розмірі 16 346,93 грн. Порушення Житомирською обласною прокуратурою строків розрахунку при звільненні, встановлене судом у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 по справі № 160/7193/24, і стало підставою звернення з даним позовом до суду з цим позовом.                                         Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 року позов задоволено частково.
          Зобов`язано Житомирську обласну прокуратуру нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті вихідної допомоги при звільненні з 01.01.2021 року по 19.03.2023 рік у сумі 171 930,09грн.
          В решті позовних вимог відмовлено.          
          Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що наявні підстави для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 171 930,09 грн.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем та відповідачем подано апеляційні скарги.
          Ухвалами суду від 12.09.2025 року відкрито провадження за апеляційною скаргою відповідача  та призначено справу до розгляду в письмовому провадженні.
          Ухвалою суду від 15.10.2025 року визнано неповажними підстави для поновлення строку, наведені ОСОБА_1 . У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 р. в адміністративній справі № 160/6223/25 відмовлено.          В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
          Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визначення частини періоду, за яких стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення, з 19.07.2022 до 19.03.2023, який фактично мав бути визначений з 19.07.2022 до 19.01.2023.
          Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Житомирської області з 11.09.2018 року по 31.12.2020 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 по справі №№160/7193/24, залишеним в силі постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 24.10.2024 позов задоволено частково, зобов`язано Житомирську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 19947,69 грн.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 по справі №160/7193/24 - 22.01.2025 року позивачу виплачені кошти у сумі 16346,93 грн.
Вважаючи, що відповідачем проведено несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.           
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Отже, предметом спору є середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті вихідної допомоги при звільненні за період з 01.01.2021 року по 22.01.2025 року.
При цьому, суд першої інстанції позов задовольнив частково, вказавши, що задоволенню  підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті вихідної допомоги при звільненні з 01.01.2021 року по 19.03.2023 рік у сумі 171 930,09грн.           
          Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. 
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до положень статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.
Слід взяти до уваги, що Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 №8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. 
Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. 
Частина 5 статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Житомирської області з 11.09.2018 року по 31.12.2020 року.
Наказом керівника Житомирської обласної прокуратури від 23.12.2020 №344к позивач звільнений з посади прокурора Коростишівської місцевої прокуратури Житомирської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру». 
Цим же наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку Житомирської обласної прокуратури провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні. 
Норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону №l13-IX, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі К3П України. 
Відповідач зазначає, що оскільки звільнення позивача відбувалось на підставі норм спеціального Закону, то були відсутні підстави для внесення до наказу при формуванні підстав звільнення ще й загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України (пункт 1 частини 1 статті 40). 
Відповідач також вказує, що Законом України «Про прокуратуру», в редакції від 05.11.1991, а саме, частиною 1 статті 46-2, передбачалось звільнення прокурорів за Кодексом законів про працю України, але вказаний Закон втратив чинність 15.07.2015 на підставі підпункту 1 пункту 3 Закону України від 14.10.2014 №697-VII, тобто, на час звільнення позивача правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 в частині, що стосується виплати вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті вихідної допомоги, були відсутні. 
На думку відповідача, оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання, у тому числі і на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті вихідної допомоги. 
З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
При цьому, статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Згідно пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом №113-ІХ статтю 51 Закону №1697-VII було доповнено частиною 5, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства:
щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, 
щодо строків попередження про звільнення, 
щодо переважного права на залишення на роботі, 
щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, 
щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом №113-ІХ було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме:
статтю 32 КЗПП України доповнено частиною 5 такого змісту: 
Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус;
статтю 40 КЗПП України доповнено частиною 5 такого змісту: 
Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус;
частину 9 КЗПП України статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин 2 і 3 статті 49-4 цього Кодексу».
Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно частини 4 статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частини 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
При цьому, статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; 
у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; 
внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; 
у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини 1 статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Як свідчать матеріали справи позивача звільнено з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII.
При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості, що на день звільнення позивачу була виплачена вихідна допомога, передбачена нормами КЗпП України.
Слід зазначити, що вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. 
Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
В той же час приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. 
Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України. 
Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Частиною 5 статті 51 Закону №1697-VII та частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. 
Разом з тим, у такий перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні питання про виплату вихідної допомоги.
Саме такий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.01.2025 року у справі   № 500/1984/21.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27.01.2021 у справі №380/1662/20, від 18.02.2021 у справі №640/23379/19, від 17.03.2021 у справі №420/4581/20, від 15.04.2021 у справі №440/3166/20, від 15.06.2023 у справі №560/2807/20, а також підтримана у постанові Верховного Суду від 06.12.2024 у справі №260/1683/21, та яка враховується під час розгляду цієї справи на підставі частини третьої статті 341 КАС України.
Позивач вважає, що несвоєчасна виплата при звільненні вихідної допомоги дає підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку згідно ст. 117 КЗПП за період з 01.01.2021 року по 22.01.2025 рік.
Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в силу частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Так, згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. 
Отже, при відсутності спору про розмір виплачуваних при звільненні сум, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Натомість, наявність спору щодо розміру виплачуваних при звільненні сум, не дає підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а лише прочинаючи з періоду коли вичерпано спір.
За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 у справі №160/7193/24, залишеним в силі постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 24.10.2024, задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення з обласної прокуратури вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 19947,69 грн. 
На виконання вказаного рішення суду, Житомирською обласною прокуратурою 22.01.2025 здійснено виплату вихідної допомоги позивачу з урахуванням сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору. 
Отже, рішення суду у справі №160/7193/24 набуло законної сили 24.10.2024, натомість відповідачем здійснено виплату вихідної допомоги позивачу лише 22.01.2025.
Зокрема, відповідач майже через 3 місяці після набрання законної сили рішенням у справі №160/7193/24 здійснив повний розрахунок з позивачем.
При цьому, відповідач не допустив до 24.10.2024 (набрання законної сили рішення суду у справі №160/7193/24) порушення щодо несвоєчасного розрахунку з позивачем, оскільки між позивачем і відповідачем тривали спірні правовідносини, які були вирішені в судовому порядку.  
Оскільки між позивачем і відповідачем тривав судовий спір щодо права на виплату вихідної допомоги до 24.10.2024, то відповідач мав здійснити остаточний розрахунок з позивачем невідкладно після набрання рішенням суду законної сили.
Однак, остаточний розрахунок відповідача з позивачем здійснено відповідачем лише 22.01.2025, що порушило права позивача.
Згідно довідки про грошове забезпечення від 01.04.2025 №21-99вих-25, нараховане грошове забезпечення позивача:
у листопаді 2020 - 19457,44 грн, 
в грудні 2020 - 20437,74 грн. 
Відповідно середньоденне грошове забезпечення позивача станом на дату звільнення становить 949,89 грн (39895,18 грн / 42 роб. днів). 
Середньомісячне грошове забезпечення становить 20 422,64 грн (949,89 грн * 43 роб. днів ((21+22)/2)).
При цьому суд першої інстанції здійснив нарахування за 2 періоди:
з 01.01.2021 до 18.07.2022 (563 календарних днів) та 
з 19.07.2022 до 19.03.2023 не більш як за шість місяців (184 календарних днів), та дійшов остаточного розрахунку, що сума відшкодування становить 174779,76 грн (середній заробіток за час затримки розрахунку).
Натомість, колегія суддів апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.
Оскільки рішення суду у справі №160/7193/24 набуло законної сили 24.10.2024, а відповідачем здійснено остаточний розрахунок з позивачем лише 22.01.2025, то період затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати набрання рішенням суду у справі №160/7193/24 законної сили (т.т. 24.10.2024) становить 89 днів (не враховується день набрання рішення законної сили та день остаточного розрахунку).
89 днів х 949,89 грн = 84 540,21 грн. 
Отже сума, яка підлягає відшкодуванню за період з 25.10.2024 року по 21.01.2025 року (у межах шести місяців, визначених у діючій редакції статті 117 КЗпП України), становить: 84   540,21 грн (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні). 
Таким чином судом апеляційної інстанції встановлена протиправна бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2024 року по 21.01.2025 року.
Як наслідок суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову за період з 01.01.2021 року по 19.03.2023 рік у сумі 171 930,09грн (середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті вихідної допомоги при звільненні).
Водночас, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2024 року по 21.01.2025 року. 
Вказане дає підстави зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2024 року по 21.01.2025 року (89 календарних днів) в сумі 84   540,21 грн.
Отже, позов підлягає частковому задоволенню за період з 25.10.2024 року по 21.01.2025 року (89 календарних днів), що становить 84   540,21 грн (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні). 
Вищезазначене є мотивом для часткового врахування судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини частково спростовують доводи позивача. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору частково спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Згідно із ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 968,96 грн (а.с. 21).
Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то згідно положень ч.1 ст.139 КАС України, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму сплаченого судового збору розмірі 484,48 грн. (968,96 грн. : 2). 
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 року – скасувати, прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.
Визнати протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2024 року по 21.01.2025 року. 
Зобов`язати  Житомирську обласну прокуратуру нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2024 року по 21.01.2025 року (89 календарних днів) в сумі 84   540,21 грн.
Стягнути за рахунок його бюджетних асигнувань з Житомирської обласної прокуратури (10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, 11, ЄДРПОУ 02909950) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 484,48 грн. (чотириста вісімдесят чотири грн. 48 коп.). 
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 27.11.2025 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова