КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №363/1860/25              Головуючий у суді І інстанції: Рудюк О.Д.
провадження №22-ц/824/15958/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Янчук І.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , в квітні 2025 року звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з даним позовом, посилаючись на те, що він є власником транспортного засобу марки HYUNDAI SANTA FE реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вказуючи на те, що він купував автомобіль за власні кошти, його батько ОСОБА_2 також допомагав йому в цьому. Вони домовились, що батько буде користуватися автомобілем, а коли автомобіль буде потрібен позивачу, то відповідач віддасть його. Але на початку березня вони посварилися і відповідач на прохання позивача повернути автомобіль, відмовився це зробити, посилаючись на те, що даний автомобіль належить йому. На даний час відповідач продовжує користуватися автомобілем без згоди позивача, і невідомо його місце знаходження. Вважає єдиним способом повернути своє майно це звернення до суду. На підставі викладеного, позивач просив суд усунути перешкоди у здійсненні права користування автомобілем шляхом витребування майна із незаконного володіння ОСОБА_2 та стягнути судові витрати.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 липня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, не встановив фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів.
Так позивачем зазначалось, що позивач купив авто за власні кошти, та відповідач допомагав йому в купівлі автомобіля, а саме транспортного засобу Hyundai Santa FE реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вказаний транспортний засіб належить позивачу відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 . Зокрема, до позовної заяви була долучена копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
Позивач та відповідач домовились між собою, що відповідач тимчасово покористується вказаним транспортним засобом, а коли авто буде необхідне позивачу, останній віддасть його.
Апелянт наголошував, що ніяких правочинів з відповідачем не було укладено, адже відповідач є рідним батьком позивачеві. Позивач сподівався, що усна домовленість буде виконана, та враховуючи ту обставину, що йому було не шкода надати цей автомобіль своєму батьку.
Згодом на початку березня у них виникла сварка, і коли позивач попросив повернути автомобіль, який належить йому відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, відповідач йому відмовив.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
У грудні 2025 року до апеляційного суду надходили клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Бєлощук К.О., в яких остання просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області. Також просила здійснювати судовий розгляд апеляційної скарги позивача за відсутності ОСОБА_2 та його представника адвоката Бєлощук К.О..
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що не зважаючи на достовірно встановлені обставини права власності позивача на вказаний автомобіль суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність обставин вчинення перешкод саме відповідачем у здійсненні права власності на цей автомобіль, оскільки жодних доказів фактичного перебування у володінні та користуванні автомобіля у відповідача в ході розгляду справи не встановлено та суду таких не надано, у зв`язку з чим вимоги про усунення перешкод у користуванні цим майном, шляхом витребування майна із незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 752/4033/16-ц, провадження № 61-13656св20, вказано, що «аналіз статті 387 ЦК України свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника:
(а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Належним відповідачем у віндикаційному позові є володіючий невласник».
Отже, право власності дійсно є непорушним, але для застосування віндикації принципове значення, крім підтвердження такого права власності, має і встановлення особи, яка протиправно, тобто без будь-яких правових підстав, фактично володіє витребуваною річчю, бо саме вона має відповідати за позовом, виконувати рішення суду в разі його задоволення, й нести негативні наслідки порушення прав позивача.
У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 703/1191/20 (провадження № 61-19324 св 21), віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо;
(б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
З урахуванням специфіки речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові Касаційного цивільного суду від 25.05.2020 року у справі № 279/641/17, майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі статті 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником транспортного засобу - марки HYUNDAI SANTA FE реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_2 (а.с. 5-6).
Звертаючись з позовом, позивач зазначав, що він купував вищевказаний автомобіль за власні кошти, однак його батько ОСОБА_2 (відповідач) також допомагав йому в цьому. Вони домовились, що батько буде користуватися автомобілем, а коли автомобіль буде потрібен позивачу, то відповідач віддасть його. Але на початку березня вони посварилися і відповідач на прохання позивача повернути автомобіль, відмовився це зробити, посилаючись на те, що даний автомобіль належить йому.
За таких обставин, та у відповідності до наведених процесуальних норм позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених законодавством України підстав порушення прав позивача протиправними діями відповідача, а також те, що транспортний засіб вибув із володіння позивача внаслідок неправомірних дій відповідача, з огляду на те, що транспортний засіб вибув за усною домовленість (згодою) позивача зі своїм батьком (відповідачем), а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що відповідач чинить перешкоди у користуванні майном позивачу, а саме у користуванні транспортним засобом, який належить позивачу на праві власності, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачем вчиняються перешкоди у здійснені права власності позивача на транспортний засіб, крім того позивачем не надано доказів фактично перебування у користуванні та володінні транспортного засобу у відповідача.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, оскільки були предметом розгляду судом першої інстанції, у рішенні суду їм надано вірну правову оцінку.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено «22» грудня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко