ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9198/24  Номер провадження 22-ц/814/3637/25	Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Обідіної О.І.,
суддів: Карпушина Г.Л., Панченка О.О.,
за участю секретаря: Дороженка Р.Г.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Євграфової Олександри Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 26 червня 2025 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою та за зустрічним позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом примусового виселення, 
В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про визнання права користування квартирою, в якому просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він з 1974 року постійно проживав та проживає за вказаною адресою, а 31.07.2024 йому стало відомо, що його знято з реєстрації місця проживання за заявою власника – його сина ОСОБА_1 , 
ОСОБА_3 дружина разом з сином з 2017 року не проживають за вказаною адресою, а він безперервно проживає, сплачує комунальні послуги, несе витрати по утриманню жилого приміщення, дбає про його належний стан. Іншого житла, де б він міг проживати чи бути зареєстрованим, у нього немає. 
Вказує, що підстав, передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України, для позбавлення його права користування житловим приміщенням немає. 
Вважає, що відповідачем порушено його право користування квартирою шляхом зняття його з реєстрації місця проживання. 

В грудні 2024 року із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні своєю власністю звернувся ОСОБА_1 , який просив усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні належною йому квартирою АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення з квартири.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що вказана квартира належала його дідові ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
За життя діда, в 2009 році, він зі своїми батьками переїхав у неї.
02 листопада 2010 року дідусь ОСОБА_4 склав заповіт на його ім`я, а після його смерті він подав заяву про прийняття спадщини та 17 квітня 2013 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру та став її власником. 
Після розірвання шлюбу між батьками у 2015 році мати намагалася відновити родину, але після спричинення тілесних ушкоджень 07.06.2017 батьком матері та брату, вони остаточно пішли з дому. 
Після досягнення повноліття у 2024 році він вирішив користуватися та розпоряджатися своїм єдиним житлом, натомість батько ОСОБА_2 перешкоджає в реалізації його право власності, не утримує квартиру в належному стані, змінив дверні замки, не допускає ні його, ні матір до квартири та відмовляється звільнити квартиру, що є порушенням його законного права на вільне розпорядження своїм майном. 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 26 червня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом примусового виселення відмовлено.
Судовий збір у сумі 968,96 грн. за первісний позов покладено на позивача ОСОБА_2 .
Судовий збір у сумі 968,96 грн. за зустрічний позов та витрати на правову допомогу у сумі 15000 грн. покладено на ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Євграфова О.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги та відмовити в задоволенні первісного позову.
Вказує, що рішення суду позбавляє власника квартири права вільно користуватись та розпоряджатись належним йому майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Стверджує, що позивач ОСОБА_2 будучи здоровою, працездатною особою має можливість заробляти та орендувати собі житло. Крім того, за ним рахується окрема кімната в гуртожитку, що свідчить по його забезпеченість житлом, що не було враховано судом при визначення балансу інтересів сторін. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить висновку про відсутність підстав для її задоволення. 
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22.08.2006 УЖКГ, належала батьку позивача - ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 власник квартири ОСОБА_4 помер.
При житті останній, 01.11.2010 склав заповіт на все своє майно на випадок своєї смерті на ім`я онука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.04.2013, виданого державним нотаріусом Четвертої полтавської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-255, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_4 . 
Реєстрація права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 405827618 від 28.11.2024.
Згідно довідки виданої ЖБК «Карат» від 12.08.2024 за № 1133, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 постійно з 1974 року по 2024 рік. Своєчасно сплачує внески на утримання будинку. Заборгованість по ЖБК «Карат» відсутня.
Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою за період з 29.04.1991 по 28.11.2000 підтверджується копією паспорта позивача серії НОМЕР_1 та поквартирною карткою ЖБК «Карат», а з 22.11.2016 підтверджується Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання 5312-205761-2016 від 22.12.2016. 
Таким чином, встановлено, що ОСОБА_2 постійно, з моменту свого народження, проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка на даний час належить його сину ОСОБА_1 на праві приватної власності, має в ній реєстрацію з 29.04.1991. 
За заявою нового власника, ОСОБА_2 31.07.2024 був знятий із зареєстрованого місця проживання, що підтверджується повідомленням Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб від 31.07.2024 за вих. № 01-12-05-14/7616.
При цьому, встановлено, що у власності ОСОБА_2 відсутні об`єкти нерухомого майна у вигляді житлових приміщень, про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 391378044 від 17.08.2024. 
Сторонами на заперечується, що увесь цей час позивач проживає в спірній квартирі, яка фактично знаходиться в його одноосібному користуванні та сплачує за неї житлово-комунальні послуги, що підтверджується платіжними інструкціями за грудень 2023 року, лютий 2024 року, квітень-липень 2024 року.
Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на даний час проживає у Республіці Польща, виїхав за кордон 14.07.2023 та більше в Україну не повертався. 
Позивач ОСОБА_2 перебував у шлюбі із ОСОБА_5 з 25 листопада 2005 року по 28 вересня 2015 року, який був розірваний рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2015 року.
В свій час, 07.06.2017, після погіршення сімейних відносин, колишня дружина позивача разом з їх спільним сином ОСОБА_6 залишили зазначену квартиру і після розірвання шлюбу проживали вже за іншими адресами. 
Набувши на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом право власності, відповідач ОСОБА_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 26.06.2023 зареєструвались в даній квартирі, що вбачається з Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.11.2024 за вих. № 01-12-05-14/14300.
Вирішуючи спір, суд встановив, що позивач правомірно був вселений та зареєстрований в зазначеній квартирі, як член сім`ї колишнього власника майна – його батька ОСОБА_4 і за ним зберігається право на проживання в ній, оскільки підстав для його виселення в розумінні положень ЖК України не має, то по справі відсутні достатні правові підстави для задоволення зустрічного позову.
В частині застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 405, 406 ЦК України, посиланням на які обґрунтовані зустрічні позовні вимоги, суд вказав, що по справі не встановлено достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав відповідача як нового власника житлової нерухомості шляхом серйозного втручання у право позивача на повагу до житла, яким він користується впродовж тривалого часу та не має іншого житла, що свідчить про наявність підстав для судового захисту інтересів первісного позивача ОСОБА_2 . 

Колегія суддів погоджується з даним судовим висновком, виходячи з наступного.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Положеннями статті 8 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Положеннями ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом.
В даному випадку, позивач з самого народження (з 1974 р.) проживає в спірній квартирі, є сином попереднього власника ОСОБА_4 , в подальшому створив свою сім`ю, в якій народився син ОСОБА_6 та відповідно вся його сім`я також проживала в цій квартирі.
Таким чином, спір щодо користування квартирою виник між особами, які мають кровне споріднення, тобто являються членами однією сім`ї. 
В своїй Постанові Велика Палата (у справі № 447/455/17 від 13.10.2020) виснувала, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Тобто, вирішального значення при розгляді справ подібної категорії має дослідження питання дотримання балансу між захистом права власності нового власника житла ОСОБА_1 та захистом права його батька ОСОБА_2 на користування квартирою. 
В даному випадку, колегія суддів виснує про те, що судом першої інстанції при розгляді справи було дотримано баланс інтересів між позивачем ОСОБА_2 , як користувачем квартири, та ОСОБА_1 , як новим власником житла, та обґрунтовано прийнято до уваги те, що позивач за первісним позовом з самого народження проживає в спірній квартирі, будь-якого іншого житла не має і маючи 51 рік в нього відсутні можливості придбати собі окреме самостійне житло. 
Поряд з цим, відповідач ОСОБА_1 як власник в квартирі не проживає, намірів використовувати її як своє місце проживання не висловлював, на даний час він проживає в Республіці Польща і надав довіреність своїй матері на право розпоряджатись квартирою з метою її подальшого відчуження. 
За казаних обставин, суд першої інстанції вірно встановив обставини по справі та визначився з характером спірних правовідносин, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність судового захисту прав та інтересів позивача ОСОБА_2 як користувача спірної квартири та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, що буде відповідати пропорційності втручання в гарантовані ст. 1 Першого протоколу до Конвенції права власника на мирне володіння своїм майном
Таким чином, колегія суддів вважає, що викладені в рішення висновки відповідають принципам "трискладового тесту", який підлягає врахуванню при оцінці відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання у їх сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою,
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують на не містять посилання на докази, які б свідчили по їх помилковість. 
Твердження апелянта про те, що квартира приведена позивачем у занедбаний стан, ним самовільно змінено замки та створюються постійні перешкоди в не допущенні до приміщення колишньої дружини як представника по довіреності нового власника ОСОБА_1 , - не стосуються спірних правовідносин, а є лише прямим наслідком неприязнених відносин між учасниками спору, кожний з яких доводить свої правові підстави для користування та розпорядження спірним житлом. 
Оскільки апеляційна скарга не містить посилань на обставини, які є підставою для скасування рішення та не спростовує правильності визначеного судом балансу інтересів, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Євграфової Олександри Олександрівни залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 26 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 грудня 2025 року.

Судді: О.І. Обідіна Г.Л. Карпушин О.О. Панченко