ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9167/25 Справа № 206/5090/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко Т. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпра від 17 червня 2025 року у складі судді Нестеренко Т.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Дніпровська міська рада, про припинення права постійного користування земельною ділянкою,–

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку (а.с. 1-4), в обґрунтування якого зазначив про те, що йому, на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08.06.2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гурою М.Г., належить домоволодіння АДРЕСА_1 . Це домоволодіння він успадкував після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Його мати ОСОБА_4 набула права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 30 січня 2004 року. Продавцем згідно договору купівлі-продажу був відповідач ОСОБА_1 , якому будинок належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 11 вересня 2002 року Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-1878 та зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ 25 вересня 2002 року, реєстраційний №3-147.
В договорі купівлі-продажу від 30 січня 2004 року зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1944 кв.м.
Після набуття права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 позивач вирішив приватизувати земельну ділянку. 
В 2023 році він звернувся до геодезистів для виготовлення технічної документації на земельну ділянку, але з`ясувалося, що земельна ділянка приватизована. 
Для того, щоб вияснити, хто є власником земельної ділянки, він звернувся до ГУ Держгеокадастру де ним була отримана відповідь про те, що більша частина документації із землеустрою разом із документами Державного реєстру що посвідчують права на землю, було знищено, тому немає можливості надати достовірну інформацію з Державного реєстру земель та підтвердити або спростувати наявність відсутність зареєстрованих прав на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та видати правовстановлюючий документ за громадянином ОСОБА_1 .
Представником позивача було надано запит в архівне управління Дніпровської міської ради щодо отримання документів про передачу у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . На запит адвоката було отримано засвідчену архівну копію рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.04.1999 року №771 про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Самарському районі м. Дніпропетровська та витяг з додатку до нього стосовно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно Додатку до рішення виконавчого комітету міської ради від 19.04.1999 №771 в списку під №31 зазначено прізвище ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 , якій передано у власність 0,10896 га.
Таким чином, так як відповідач ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , то він, крім домоволодіння, набув права власності і на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Але коли він продавав домоволодіння матері позивача, то приховав відомості про те, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, приватизована.
З моменту набуття права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 мати позивача ОСОБА_4 користувалася всією земельною площею 1944 кв.м, яка зазначена в договорі купівлі-продажу. Відповідач ОСОБА_1 не заявляв про свої права на земельну ділянку.
Позивач вважає, що право власності на земельну ділянку до його матері перейшло на підставі статей 120, 125 ЗК України та статті 377 ЦК України.
Враховуючи викладене позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1000 цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1210100000:09:121:0040, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду першої інстанції від 10.12.2024 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Дніпровську міську раду (а.с. 37).
У січні 2025 року ОСОБА_2  звернувся до суду із заявою про зміну предмету позову (а.с. 57-59), в обґрунтування якої посилався на те, що враховуючи додання відповідачем до відзиву на позовну заяву копії державного акту, на право постійного користування землею серії ДПД №015311 (код ДЗК 84088022) на ім`я ОСОБА_5 , якій земля була надана в постійне користування на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 19.04.1999 року №771 площею 0,1089 га за адресою: АДРЕСА_1 (Землю надано: для обслуговування житлового будинку - 0,1000 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,0089 га.), спірна земельна ділянка не належала на праві власності ОСОБА_5 , тому ця земельна ділянка не могла бути успадкована відповідачем ОСОБА_1 на праві власності. Але постійне землекористування входить до складу спадщини. 
Так як ОСОБА_1 продав належне йому домоволодіння АДРЕСА_1 , то його право користування земельною ділянкою за цією адресою повинно бути припинено.
Проте, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні іншої особи і не може бути приватизована позивачем, йому стало відомо після того, як була виготовлена технічна документація на земельну ділянку для приватизації землі. Земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер 1210100000:09:121:0040, що підтверджується доданим до позовної заяви Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-3500022722024 від 16.01.2024 року по АДРЕСА_1 .
Тому позивач просив змінити позовні вимоги та ухвалити рішення, яким припинити право постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, ОСОБА_5 та її спадкоємця ОСОБА_1 , встановленого на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДПД" №015311 (код ДЗК 84088022).
Рішенням Самарського районного суду м.Дніпра від 17 червня 2025 року (з урахуванням ухвали суду від 27.08.2025 року, а.с. 130) позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Дніпровська міська рада, про припинення права постійного користування земельною ділянкою - задоволено частково.
Припинено право постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку спадкоємця ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , встановленого на підставі Державного акту на право постійного користування землею Серії ДПД №015311 (код ДЗК 84088022), який прийняв шляхом спадкування.
Повернуто ОСОБА_2 надмірно сплачену частину судового збору з бюджету у розмірі 4 206 (чотири тисячі двісті шість) грн. 68 коп.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено (а.с. 119-122).
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 124-125).
Позивач скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с. 144-145).
ОСОБА_3 в свою чергу подав заперечення на відзив (а.с. 150-151).
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 30.01.2004 року, гp. ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 купила житловий будинок що знаходиться у АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 1944 кв.м. 
Згідно Додатку до рішення виконавчого комітету міської ради від 19.04.1999 №771 в списку під №31 зазначено прізвище ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 , якій передано у власність 0,10896 га.
Згідно копії державного акту на право постійного користування землею серії ДПД №015311 (код ДЗК 84088022), виданого на ім`я ОСОБА_5 , земля площею 0,1089 га за адресою: АДРЕСА_1 , була надана в постійне користування на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 19.04.1999 року №771. Землю надано: для обслуговування житлового будинку - 0,1000 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,0089 га.
ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 та крім домоволодіння, набув права власності (право постійного користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
За витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-3500022722024 від 16.01.2024 року по АДРЕСА_1 , земельній ділянці для обслуговування житлового будинку - 0,1000 га, був присвоєний кадастровий номер 1210100000:09:121:0040.
Органом місцевого самоврядування позивачу, який звернувся за вирішенням питання набуття права власності на земельну ділянку (вирішення питання щодо акту постійного користування земельною ділянкою) кадастровий номер 1210100000:09:121:0040, Дніпровською міською радою було надано письмову відповідь згідно якої йому було відмовлено у скасуванні рішення міської ради в частині передачі у постійне користування громадянці ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та роз`яснено його право звернутись до суду у разі якщо він вважає, що його права та законні інтереси порушені.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності. 
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.
За частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. 
Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частина друга статті 377 ЦК України).
За частиною першою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу майна від 30 січня 2004 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.
Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України №997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України №1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Однак передбачений законодавцем принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди не знаходить належного втілення у нормах, які регулюють перехід прав на земельну ділянку при переході права власності на споруду, яка на ній розташована, коли такий об`єкт нерухомого майна знаходиться на земельній ділянці, що перебуває на праві постійного користування.
Адже стаття 92 ЗК України обмежує коло осіб, які можуть бути постійними користувачами земельних ділянок, а статті 140, 141 та 142 ЗК України (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу майна) не містили відповідних підстав та механізму переходу прав на земельну ділянку поза волевиявленням попереднього власника чи користувача земельної ділянки.
Якщо віддати перевагу приписам статей 92, 140, 141 142 ЗК України (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу майна) перед загальними правилами про перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівель і споруд, то при переході будівлі чи споруди до власника – юридичної особи приватного права чи фізичної особи, право на таку земельну ділянку до нового власника не перейде. Водночас уповноважений у відповідних правовідносинах орган буде позбавлений можливості оформити право на земельну ділянку новому власнику об`єкта нерухомості, якщо права на цю ділянку належать попередньому власнику чи постійному землекористувачу, без їх відмови від земельної ділянки, чим порушується принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розміщені.
На час відчуження майна за відповідним правочином від 30 січня 2004 року згідно із чинним на той час законодавством, до набувача права власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці, що перебувала в користуванні іншої особи, могло перейти право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або право вимагати оформлення земельних прав, які в нього виникають.
Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення.
Наведені вище земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.
Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача – власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.
Набуття юридичними особами приватного права чи фізичними особами у визначеному законодавством порядку права приватної власності на будівлі, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу правочину з придбання майна та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.12.2018 року по справі №910/18560/16.
Вказана вище правова позиція була врахована судом при ухваленні рішення, а тому доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року (справа №689/26/17) зазначила, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Отже, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, в силу імперативного законодавчого припису, відбувається перехід права на земельну ділянку, розміщену під цим житловим будинком, будівлею або спорудою, до нового власника, а відповідне право на цю земельну ділянку у попереднього власника припиняється. При цьому перехід права на цю земельні ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи – попереднього власника земельної ділянки.
Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація – будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності (пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18)
Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна (постанова Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 924/856/20).
Відповідно до частин першої, другої статті 386 ЦПК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Правомірність набуття права власності ОСОБА_4 , правонаступником якої є позивач ОСОБА_2 як на спірну будівлю підвалу, так і на земельну ділянку, на якій він розташований, не спростована відповідачем у межах розгляду справи, що переглядається в апеляційному порядку.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, які не спростовані відповідачем, правові висновки Верховного суду з приводу спірних правовідносин у даній справі, колегія суддів вважає, що є законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо припинення припинення права постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку спадкоємця ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , встановленого на підставі Державного акту на право постійного користування землею Серії ДПД №015311 (код ДЗК 84088022), який прийняв шляхом спадкування, оскільки позивач, як спадкоємець майна померлої власниці (до якої фактично перейшло право постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га. з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1210100000:09:121:0040, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-3500022722024 від 16.01.2024 року) не має можливості оформити у встановленому порядку своє законне право власності на цю земельну ділянку, з підстав наявності акту на право постійного користування цією землею відповідачем, як спадкоємцем майна померлою ОСОБА_5 .
Доводи скарги про те, що позивач не звертався до органу місцевого самоврядування за виділенням йому спірної земельної ділянки, відмови не отримував, а тому його права не порушені колегія суддів відхиляє як безпідставні оскільки такі спростовуються доказами наявними в матеріалах справи та змістом оскарженого рішення. 
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  —  залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м.Дніпра від 17 червня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “10” грудня 2025 року.
Повний текст постанови складено “22” грудня 2025 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна