Справа № 446/1358/24 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т. І. 
Провадження № 22-ц/811/1821/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 січня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В., 
з участю: представника позивача ОСОБА_1 –
ОСОБА_2 , представника відповідача
ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа – Кам`янка-Бузька державна нотаріальна контора Львівської області про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа – Кам`янка-Бузька державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання права власності в порядку спадкування,

встановив:
У червні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом, в якому просили: визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 16/48 частин житлового будинку та приналежних до нього господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_5 – право власності на 9/48 частин цього будинку, в порядку спадкування за правом представлення після смерті баби ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на частку в спадковому майні, право на яку мав би її батько ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 21.07.1958 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому вони побудували спірний будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, тому такий належав їм на праві спільної сумісної власності, проте, був зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_6 . 
ОСОБА_7 пережила свого чоловіка і після його смерті подала нотаріусу заяву про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частину будинку, як на частку в спільному майні подружжя, проте, не отримавши свідоцтв, померла. 
За життя, ОСОБА_6 склав заповіт, згідно з яким, 1/3 частину будинку заповів позивачці ОСОБА_1 , а 2/3 – відповідачу ОСОБА_3 , які прийняли спадщину після смерті свого батька.
Окрім того, спадщину після смерті ОСОБА_7 за правом представлення прийняла позивачка ОСОБА_5 , яка є онукою спадкодавця, оскільки фактично постійно проживала разом із спадкодавцем у спірному будинку.
Позивачі вважають, що з урахуванням належних спадкодавцю ОСОБА_7 часток у спірному будинку, на які вона мала право, як співвласник будинку та спадкоємець за законом після смерті свого чоловіка, позивачка ОСОБА_1 має право на спадкування 16/48 частин будинку після смерті своїх батьків, як спадкоємець за законом і за заповітом, а позивачка ОСОБА_5 – на 9/48 частин будинку після смерті баби, як спадкоємець за законом (за правом представлення), тобто на частку, яка б належала її батькові, якби він був живий на момент смерті своєї матері.
У серпні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив: визнати, що частка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок становить 1/2 частину; визнати за ним ( ОСОБА_3 ) право власності на 14/48 частин будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_6 та право власності на 9/32 частин будинку після смерті матері ОСОБА_7 , що разом становить 55/96 частин будинку. 
Правова позиція ОСОБА_3 за зустрічним позовом зводиться до того, що спірний будинок належав померлим батькам на праві спільної сумісної власності, тому частка матері в будинку становить 1/2. При цьому, вважає, що лише він та його сестра – ОСОБА_1 прийняли спадщину після смерті своїх батьків, тому, з урахуванням спадкування за заповітом після смерті батька (14/48) та за законом після смерті матері (9/32), він має право на 55/96 частин будинку, а ОСОБА_1 – на 7/48 частин будинку після смерті батька та 9/32 частин – після смерті матері, що разом становить 41/96 частин. 
Зазначає, що оскільки мати за життя не оформила своїх прав на будинок, тому він позбавлений можливості успадкувати належне батькам майно в позасудовому порядку, у зв`язку з чим, йому було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за первісним позовом задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_5 право власності на 3/16 частини житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .
В решті позовних вимог відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 23/48 частин житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .
В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , просив його скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відмовити, а його зустрічний позов – задовольнити в повному обсязі.
Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті баби ОСОБА_7 , оскільки вона не подала заяви нотаріусу у встановлений законом шестимісячний строк, а докази про її фактичне місце проживання в будинку разом із спадкодавцем були подані до суду з порушенням встановленого ЦПК України порядку.
Крім того, зазначає, що зверненню до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, в обов`язковому порядку має передувати вирішення питання про видачу нотаріусом чи особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину та, відповідно, отримання відмови, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі №702/61/20. Якщо спадкоємець не надає належні та достовірні докази, що підтверджують факт попереднього звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, суд відмовляє у задоволенні позову, адже, недоведеним є порушення його інтересів.
Зауважує, що ОСОБА_5 відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті баби ОСОБА_7 не отримувала і таку до суду не подавала.
Вважає, що вказані порушення судом вимог закону призвели до неправильного вирішення справи по суті і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
28.07.2025 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечили доводи та вимоги апелянта, звертаючи увагу на достеменно відомі відповідачу обставини про те, що після смерті ОСОБА_1 – рідного брата відповідача, його мати – ОСОБА_7 забрала онуку ОСОБА_5 до себе в будинок, в якому остання постійно проживала з бабою до її смерті і проживає на даний час, що підтверджено письмовими доказами і показаннями свідків, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку. 
В судове засідання апеляційного суду 20.01.2026 року інші учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 29.01.2026 року о 12:50.
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що предметом спору є житловий будинок, загальною площею 100,5 кв.м., житловою площею 68,8 кв.м., із приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16-21).
Будинок зареєстрований в цілому (1/1) на праві приватної власності за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно СТА077153 від 16.10.2014 року, індексний номер: 28212950 (а.с.16, 69-70, 102-103).
Будинок побудований у 1972 році, приналежні до нього будівлі та споруди – у 1972, 1987 роках (а.с.19).
Будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.07.1958 року (а.с.15, 67), що визнається сторонами і в цій частині рішення не оскаржується відповідачем, а тому не переглядається апеляційним судом в силу вимог статті 367 ЦПК України. 
ОСОБА_6 – батько позивачки ОСОБА_1 (а.с.17) та відповідача ОСОБА_3 (а.с.66, 101), помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Кам`янка-Бузьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 22.12.2017 року (а.с.23, 64, 98).
За життя, ОСОБА_6 склав заповіт від 07.06.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №1112 (а.с.9, 68, 99-100), яким належний йому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 , заповів своїм дітям: 1/3 частину – ОСОБА_1 та 2/3 частини – ОСОБА_3 .
Згідно з довідками Кам`янка-Бузької міської ради №3151 від 08.11.2021 року та №321 від 01.02.2024 року (а.с.71, 98 зворот), ОСОБА_6 дійсно до дня смерті проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Разом з ним до дня смерті були зареєстровані: дружина ОСОБА_7 , син ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_8 , внук ОСОБА_9 , внучка ОСОБА_10 та внук ОСОБА_11 .
Спадкова справа після смерті ОСОБА_6 заведена 31.05.2018 року Кам`янка-Бузькою державною нотаріальною конторою (а.с.11, 90, 91, 97).
Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 та видачу свідоцтва про право на спадщину звернулися: дочка ОСОБА_1 (заява від 31.05.2018 року) та син ОСОБА_3 (заява від 01.02.2021 року) (а.с.10, 92, 94).
Дружина спадкодавця – ОСОБА_7 подала нотаріусу заяву від 20.07.2020 року про видачу їй свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на будинок (а.с.93). 
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Кам`янка-Бузьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 20.09.2022 року (а.с.24, 116).
Відповідно до довідок №1238 від 23.09.2022 року та №322 від 01.02.2024 року, виданих Кам?янка-Бузькою міською радою (а.с.14, 72), ОСОБА_7 дійсно до дня смерті проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Разом з нею до дня смерті були зареєстровані: син ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_8 , внук ОСОБА_9 , внучка ОСОБА_10 , внук ОСОБА_11 . 
За життя, ОСОБА_7 заповітів не складала.
Спадкова справа після смерті ОСОБА_7 заведена 09.02.2023 року Кам`янка-Бузькою державною нотаріальною конторою (а.с.13, 111, 120).
Із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 звернулися: дочка ОСОБА_1 (заява від 21.03.2023 року), син ОСОБА_3 (заява від 30.03.2023 року) та онука ОСОБА_5 (заява від 21.03.2023 року) (а.с.12, 112, 113, 115).
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дочкою ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 і батьками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.25-28).
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є особою з інвалідністю другої групи з дитинства (а.с.29-30).
Також встановлено, що жодному із спадкоємців свідоцтв про право на спадщину за законом та/або заповітом після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 нотаріусом не видавалось. 
А навпаки, постановами державного нотаріуса Кам`янка-Бузької державної нотаріальної контори Львівської області Прокопенко Л.О. від 03 жовтня та 07 листопада 2023 року (а.с.8, 73), спадкоємцям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 , зокрема, з тієї підстави, що дружина спадкодавця подала заяву про видачу їй свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, однак, померла, не отримавши його, що унеможливлює видачу такого свідоцтва після її смерті та, відповідно, проведення перерозподілу спадкового майна між спадкоємцями в позасудовому порядку. 
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною першою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою (ч.2 ст.1220 ЦК).
Згідно з ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено ст.ст.1261 – 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.
Згідно з ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Згідно зі статтею 1261 ЦК України, до спадкоємців першої черги належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частиною першою статті 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
У відповідності до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 (провадження №61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19 (провадження №61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19 (провадження №61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19 (провадження №61-3620св21).
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК). 
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.2 ст.1269 ЦК).
Згідно зі ст.1270 ЦК України, така заява повинна бути подана протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.
Частиною першою статті 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини (ч.2 ст.1272 ЦК).
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.3 ст.1272 ЦК).
Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 
У постанові від 26 липня 2023 року (справа №641/3893/20, провадження №61-12472св22) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначав, що: при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Далі, Верховний Суд у названій вище постанові виснував, що для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
При цьому, зазначав, що положення статті 29 ЦК України щодо визначення місця проживання фізичної особи не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 ), реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Згідно з висновком Верховного Суду, зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої – третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_5 – онука спадкодавця ОСОБА_7 , хоч і зареєстрована за іншою адресою, однак, фактично постійно проживала разом із спадкодавцем у спірному будинку, оскільки потребувала стороннього догляду, як особа з інвалідністю другої групи з дитинства, яка відповідно до висновку лікарської комісії має обмеження здатності контролювати свою поведінку (а.с.29, 30).
Наведене підтверджується актом про фактичне місце проживання від 15.05.2024 року, зокрема, про те, що ОСОБА_5 дійсно фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31), та, додатково, актом про фактичне місце проживання від 11.02.2025 року, складеним уповноваженими особами Центру надання адміністративних послуг Кам`янка-Бузької міської ради, в якому вказано, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2020 року і по теперішній час (а.с.150).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про подання до суду вказаного письмового доказу з порушенням вимог ЦПК України, оскільки акт від 11.02.2025 року є доповненням до первинно поданого позивачами акту від 15.05.2024 року і складений тими ж уповноваженими особами, що і попередній акт.
Окрім того, факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_5 разом із спадкодавцем ОСОБА_7 на момент відкриття спадщини після смерті останньої, підтверджено показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , згідно із свідченнями яких складено вказані вище акти.
Зокрема, допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона є сусідкою відносно будинку АДРЕСА_1 ?я і їй достеменно відомо, що ОСОБА_5 фактично завжди проживала за цією адресою, оскільки у неї помер батько, а мати не опікувалася нею, тому догляд і опіку здійснювали бабуся ОСОБА_7 і позивачка ОСОБА_1 . 
Факт постійного проживання позивачки ОСОБА_5 з бабусею на момент відкриття спадщини після її смерті відповідачем не спростовано іншими доказами, а тому саме лише покликання на ту обставину, що реєстрація місця проживання ОСОБА_5 була за іншою адресою, колегією суддів відхиляється, в силу наведених вище норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду.
Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 , є її діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та онука ОСОБА_5 (за правом представлення).
В свою чергу, спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 , є: його дружина – ОСОБА_7 , яка мала право на обов`язкову частку в спадщині, та діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , як спадкоємці за заповітом, і в цій частині правильність висновків суду першої інстанції відповідачем не оскаржується.
Фактично, за доводами апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_3 не визнає права своєї племінниці – позивачки ОСОБА_5 на спадкування частки в будинку після смерті ОСОБА_7 , проте, правильність висновків суду першої інстанції в цій частині відповідачем не спростовано.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.
Судом встановлено, що всі спадкоємці подали нотаріусу заяви про видачу свідоцтв про право на спадщину, проте, жодний із них таких свідоцтв не отримав, у зв`язку з неможливістю оформлення спадкових прав у позасудовому порядку, про що нотаріусом зазначено у вказаних вище постановах про відмову у вчиненні нотаріальної дії. 
У зв`язку з цим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачка ОСОБА_5 такої відмови нотаріуса не надала, оскільки за наявності відмов у двох інших спадкоємців, встановлено, що існують перешкоди в оформленні спадкових прав у позасудовому порядку, власне, що і є необхідною умовою для задоволення вимоги спадкоємців про визнання права власності на спадкове майно за рішенням суду.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – залишити без змін.
З урахуванням перебування одного із членів колегії суддів на листку непрацездатності у період з 02 по 05 лютого 2026 року включно, повний текст постанови складений 06 лютого 2026 року. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 квітня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 06 лютого 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:        С.М. Копняк

А.В. Ніткевич