ПОСТАНОВА                                                              
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                     
                                                                                                                                          
10 грудня 2025 року                                      
м. Київ                                                                       
 
справа № 453/974/22
провадження № 61-653св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Дитячий позаміський заклад оздоровлення та відпочинку «Ватра», Фонд державного майна України, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури та Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року 
у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог позову
1.            У серпні 2022 року заступник керівника Львівської обласної прокуратури 
в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Дитячий позаміський заклад оздоровлення та відпочинку «Ватра», Фонд державного майна України, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації, про витребування майна. 
2.            На обґрунтування вимог позову прокурор зазначав, що постановою Господарського суду Львівської області від 30 жовтня 2008 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2014 року у справі № 33/91-А, у задоволенні позову Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області до Сколівської районної державної адміністрації, Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, треті особи: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація, Львівська школа-інтернат № 2, Дитячий оздоровчий заклад «Ватра», Відкрите акціонерне товариство Автотранспортне підприємство «Західводбуд» (далі - ВАТ АТП «Західводбуд»), Департамент гуманітарної політики та Управління освіти Львівської міської ради, Гребенівська сільська рада, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, про часткове визнання нечинним розпорядження Сколівської районної державної адміністрації № 65 від 16 березня 2000 року «Про оформлення права власності на житловий будинок, оздоровчий заклад «Ватра», видачу дублікатів свідоцтва» та скасування свідоцтва Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації № НОМЕР_1 Серії АА від 21 березня 
2000 року в частині реєстрації права власності за територіальною громадою Личаківського району м. Львова в повному господарському віданні Львівської школи - інтернату № 2 на будиночки «З-1» та «И-1» відмовлено. 
3.            Враховуючи вищезазначене судове рішення, яке набрало законної сили та свідоцтво про право власності на оздоровчий заклад «Ватра» № НОМЕР_1 
від 16 березня 2000 року, майно оздоровчого закладу «Ватра», яке 
в цілому складається з 14 будинків, належить територіальній громаді Личаківського району м. Львова та на праві повного господарського відання передано Львівській школі-інтернату № 2. 
4.            Відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях № 00101 
від 03 червня 2019 року «Про прийняття рішення про приватизацію об`єкта малої приватизації: об`єкта соціально-культурного призначення - бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (два дерев`яні щитові будиночки: літ «З-1», площею 62,5 кв. м. та літ. 
«И-1» площею 62,8 кв. м. за адресою: 
АДРЕСА_1 ), 19 липня 2019 року організовано та проведено аукціон з продажу спірних будинків. 
5.            Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях№00501 від 06 серпня 2019 року затверджено протокол про результати електронного аукціону та зобов`язано відділ малої приватизації забезпечити укладення договору купівлі-продажу вищевказаного об`єкта приватизації. 
6.            15 серпня 2019 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях укладено договір купівлі-продажу № 20/19 з ОСОБА_1 , відповідно до якого продано вищезазначені щитові будиночки. 
7.            Змістом пункту 1.2 вищезгаданого договору передбачено, що об`єкт приватизації належить державі в особі Фонду державного майна України, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 177664033). 
8.            Право власності на об`єкт приватизації зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 квітня 2019 року (номер запису 31082624, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1805918146245). 
9.            Згідно з пунктом 2.1 договору покупець зобов`язаний сплатити за об`єкт 
342 001,20 грн. 
10.         05 вересня 2019 року між сторонами договору підписано актприймання-передачі об`єкта малої приватизації (щитових будиночків). 
11.         09 вересня 2019 року приватним нотаріусом Юріяк М. І. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності на щитові будинки за ОСОБА_1 . 
12.         Прокурор зауважує, що волевиявлення дійсного власника майна, тобто Львівської міської ради, на його відчуження та передачу у приватну власність відсутнє, оскільки Львівською міською радою не приймалося жодних рішень про передачу цього майна. 
13.         Відтак, оскільки вказане майно Львівською міською радою нікому не відчужувалось, відповідно право комунальної власності щодо останнього, на переконання прокурора, не припинялося.
14.         З урахуванням вищезазначеного прокурор просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 два дерев`яні щитові будинки, а саме: спальний корпус літ. «З-1», загальною площею 62,5 кв. м., спальний корпус літ. 
«И-1» загальною площею 62,8 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1805918146245, дата реєстрації 09 вересня 2019 року та номер запису про право власності 33190860, рішення про державну реєстрацію права №48644997 від 12 вересня 2019 року).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
15.         Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 20 травня 2024 року позов заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради задоволено.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 два дерев`яні щитові будинки, а саме: спальний корпус літ. «З-1», загальною площею 62,5 кв. м., спальний корпус літ. «И-1» загальною площею 62,8 кв. м., які розташовані на 
АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1805918146245, дата реєстрації 
09 вересня 2019 року та номер запису про право власності 33190860, рішення про державну реєстрацію права №48644997 від 12 вересня 2019 року).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури 5 130,03 грн сплаченого судового збору.
16.         Задовольняючи вимоги прокурора, районний суд дійшов висновку про відсутність волевиявлення дійсного власника майна - Львівської міської ради на відчуження спірних об`єктів нерухомого майна та передачу їх у приватну власність, оскільки останньою не приймалося жодних рішень про передачу такого майна.
17.         Відтак, встановивши, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння Львівської міської ради поза її волею, пред`явлення позову до добросовісного набувача (відповідача) про витребування цього майна на підставі статті 388 ЦК України відповідає вимогам закону, а тому спірне майно підлягає витребуванню на користь Львівської міської ради.
18.         При цьому районний суд вважав доведеною належними та допустимими доказами наявність права комунальної власності на спірне майно, що підтверджується, зокрема, судовими рішеннями у справі № 33/91-А.
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
19.         Постановою Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях задоволено частково.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 20 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради відмовлено.
20.         Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову прокурора, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що районний суд дійшов помилкового висновку щодо наявного права комунальної власності Львівської міської ради на спірне майно.
21.         Відтак, як зауважила колегія суддів апеляційного суду, доказів того, що власником спірних дерев`яних щитових будинків є Львівська міська рада, 
а також того, що зазначені будинку передані і перебували у комунальній власності, матеріали справи не містять.
22.         Більше того, на переконання апеляційного суду, спірне нерухоме майно до часу його продажу з аукціону перебувало саме у державній власності, оскільки наявні у матеріалах справи докази про належність нерухомого майна територіальній громаді Личаківського району м. Львова не підтверджують права власності останньої на спірні будинки, адже такі будинки не входять до переліку майна, зареєстрованого за територіальною громадою Личаківського району 
м. Львова відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16 березня 
2000 року.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
23.         У січні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року 
у вказаній справі.
24.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
25.         У лютому 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника Львівської міської ради - Кулика А. Я., на постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року 
у вказаній справі.
26.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 04 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
27.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
28.         У касаційній скарзі Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, а рішення районного суду залишити в силі.
29.         Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування останнім норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 910/9555/16, 
від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 30 червня 2022 року 
в справі № 758/542/17, від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21, 
від 29 травня 2024 року в справі № 910/5808/20 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
30.         Також підставою касаційного оскарження зазначає порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме недослідження останнім зібраних 
у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
31.         Касаційна скарга прокурорамотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку стосовно відсутності права комунальної власності щодо спірного майно, оскільки наявними у матеріалах справи судовими рішеннями встановлено факт приналежності спірних об`єктів нерухомості територіальній громаді Личаківського району м. Львова і такий факт не потребує повторного з`ясування при вирішенні справи.
32.         Більше того звертає увагу Верховного Суду на те, що у змісті свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16 березня 2000 року, наявного у матеріалах справи, зазначено всі 14 об`єктів нерухомого майна, які були і є на території оздоровчого закладу «Ватра». 
33.         Жодних інших об`єктів на території оздоровчого комплексу немає, про що свідчить копія наявного у матеріалах справи технічного паспорту від 09 листопада 2017 року серія АЕ № 001525 на 14 об`єктів нерухомого майна, якому апеляційний суд не надавав правової оцінки. 
34.         Крім того, звертає увагу, що Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризаціїлистами №1221 від 29 червня 2006 року та № 301 від 05 лютого 2007 року повідомляло Регіональне відділення Фонду державного майна України про те, що на цілісний майновий комплекс оздоровчого закладу «Ватра» оформлено і зареєстровано право власності за територіальною громадою Личаківського району м. Львова в повному господарському віданні Львівської школи-інтернат № 2 згідно розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації від 16 березня 2000 року № 65. 
35.         Відтак, як зауважує прокурор, оскільки спірне нерухоме майно у вигляді дерев`яних щитових будинків перебувало у віданні Львівської міської ради, а відтак перебувало у комунальній власності та було відчужене без згоди Львівської міської ради, воно підлягає витребуванню у останнього набувача, яким 
є ОСОБА_1 .
36.         У касаційній скарзі Львівська міська рада також просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення районного суду.
37.         Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі № 910/16133/16, від 10 травня 2018 року в справі № 910/15993/16, від 05 червня 2019 року в справі № 392/1829/17, від 12 вересня 2019 року в справі № 911/3594/17, від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18, від 09 лютого 2022 року в справі № 916/1613/20, від 21 грудня 2023 року в справі № 203/806/21, від 17 січня 2024 року в справі № 522/3999/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
38.         Касаційна скарга Львівської міської ради мотивована тим, що апеляційний суд не врахував наявні у матеріалах справи докази на підтвердження зареєстрованого права комунальної власності на спірні будинки.
39.         Відтак, оскільки Львівською міською радою як законним власником спірних об`єктів нерухомого майна будь-яких рішень щодо відчуження останніх на користь Фонду державного майна України або ОСОБА_1 не приймалося, останній заволодів комунальним майном без відповідної на те причини, що є підставою для витребування такого майна з незаконного володіння.
40.         Більше того зауважує, що витребування майна за обставин вказаної справи буде підставним та законним, відповідатиме легітимній меті та переслідуватиме законний суспільний інтерес, оскільки буде спрямоване на поновлення порушеного права власності територіальної громади на спірне майно. 
41.         При цьому витребування майна у відповідача з урахуванням незаконного набуття права власності відповідає принципам пропорційності та співмірності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. 
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги
Короткий зміст відзива представника ОСОБА_1 - адвоката Богдан Зоряни Сергіївни, на касаційну скаргу прокурора
42.         У лютому 2025 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Богдан З. Є., надійшов відзив на касаційну скаргу Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури, в якій остання просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
43.         У змісті відзива адвокат Богдан З. Є. зазначає, що апеляційним судом правильно встановлено, що спірне нерухоме майно до часу його продажу з аукціону перебувало у державній власності. 
44.         Вищезазначене не спростовується свідоцтвом про право власності 
№ НОМЕР_1 від 16 березня 2000 року про належність нерухомого майна територіальній громаді Личаківського району м. Львова, оскільки спірні будинки не входять до переліку майна, яке було зареєстроване за територіальною громадою Личаківського району м. Львова. 
45.         Відтак, ОСОБА_1 набув спірне нерухоме майно за відплатним правочином у Фонду державного майна України, який, своєю чергою, мав право, як власник останнього, його продати, зокрема, через електронний аукціон, а тому 
ОСОБА_1 є добросовісним набувачем відповідного майна.
Короткий зміст відзива Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях на касаційну скаргу прокурора
46.         У березні 2025 року до Верховного Суду від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях надійшов відзив на касаційну скаргу Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури, у якій заявник просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін. 
47.         На переконання заявника відзива доводи, викладені у касаційній скарзі прокурора, не заслуговують на увагу, оскільки наявні у матеріалах справи докази підтверджують належність спірного майна до об`єктів державної власності, оскільки останнє перебувало на балансі державного підприємства та не увійшло 
в процесі приватизації останнього до статутного капіталу господарського товариства.
48.         Водночас Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях зауважує на безпідставність посилань прокурора на фактичні обставини, встановлені судовими рішеннями 
у справі № 33/91-А, оскільки у вищенаведеній справі судами встановлено, що спірні будинки належали до державної власності та ніколи не перебували у комунальній власності.
49.         Більше того зауважує, що прокурор як і Львівська міська рада не надали до суду належних та допустимих доказів передачі спірного майна у комунальну власність у встановленому законом порядку, а відтак, спірні об`єкти на момент їх будівництва та до моменту відчуження в процесі приватизації належали до державної власності.
50.         Львівська міська рада, своєю чергою, висловлювала бажання отримати спірне майно шляхом його передачі з державної у комунальну власність, що чітко підтверджує обізнаність останньої про відсутність свого права як власника на спірне майно, а також свідчить про суперечливу та непослідовну поведінку як позивача.
Короткий зміст відзива Фонду державного майна України на касаційну каргу прокурора
51.         У березні 2025 року до Верховного Суду від Фонду державного майна України надійшов відзив на касаційну скаргу Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури, у змісті якого порушувалось питання про поновлення строку на подачу останнього.
52.         Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2025 року у задоволенні заяви Фонду державного майна України про поновлення строку на подачу відзива відмовлено.
53.         Продовжено Фонду державного майна України строк на подачу відзива на касаційну скаргу Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року.
54.         На переконання Фонду державного майна України доводи, викладені 
у касаційній скарзі прокурора, не заслуговують на увагу, оскільки спірні будинки 
є об`єктами права державної власності, що підтверджується перебуванням на балансі державного підприємства, та не увійшли в процесі приватизації останнього до статутного капіталу господарського товариства.
55.         Водночас зауважує, що стороною позивача не надано до суду належних та допустимих доказів передачі спірного майна у комунальну власність, а тому спірні об`єкти нерухомості належали до об`єктів державної власності.
56.         Більше того, на переконання Фонду державного майна України, звернення Львівської міської ради та дитячого оздоровчого закладу «Варта» щодо передачі спірного майна у комунальну вартість свідчить про перебування спірного майна до моменту приватизації у державній власності.
Короткий зміст пояснень Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури
57.         У березні 2025 року до Верховного Суду надійшли пояснення Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури щодо відзивів на касаційні скарги.
58.         Як зауважує прокурор у змісті пояснень, доводи відзивів щодо належності спірного майна до об`єктів державної власності не заслуговують на увагу, оскільки судовими рішеннями у справі № 33/91-А, які набрали законної сили, встановлено, що свідоцтво про право власності на оздоровчий заклад «Ватра» № НОМЕР_1 
від 16 березня 2000 року, відповідно до змісту якого оздоровчий заклад «Ватра» 
в цілому (складається з 14 будинків) належить територіальній громаді Личаківського району м. Львова в повному господарському віданні Львівської школи-інтернат № 2, є чинним, ніким не скасованим. 
59.         Водночас, за наявності вищевказаного свідоцтва про право власності на спірне майно, будучи обізнаним про судові рішення у справі № 33/91-А, Фонд державного майна України незаконно вніс до Єдиного реєстру об`єктів державної власності відомості про належність спірного майна до державної власності, а не до комунальної.
60.         Львівським апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови 
від 12 грудня 2024 року не взято до уваги судові рішення у справі № 33/91-А, якими встановлено преюдиційний факт - наявність права власності на спірне майно 
у територіальної громади Личаківського району м. Львова.
Короткий зміст відзива представника ОСОБА_1 - адвоката Богдан З. С., на касаційну скаргу Львівської міської ради
61.         У березні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Богдан З. С., на касаційну скаргу Львівської міської ради у змісті якої заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
62.         Як зауважує адвокат Богдан З. С., апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови обґрунтовано зауважено, що згідно з висновками судів у справі № 33/91-А, з рішення Виконкому Львівської міської ради та розпорядження голови Личаківської районної адміністрації та переліку (додаток 1) спірні щитові будиночки не включено до переліку основних засобів, нематеріальних активів 
і товарно-матеріальних цінностей балансовою вартістю 1 008 811,69 грн, вони вказані в додатку 2 до рішення виконкому як такі, що перебувають у тимчасовому користуванні. 
63.         Відтак, судами у вищезазначеній справі (№ 33/91-А) встановлено, що Львівська міська рада зверталася до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області з пропозицією щодо можливості передачі спірних споруд у комунальну власність для наступного використання їх оздоровчим закладом для відпочинку дітей або демонтажу таких з території табору. 
64.         Таким чином, на переконання заявника відзива, обґрунтованим є висновок апеляційного суду, що з урахуванням вищезазначеного, спірне майно належало до державної власності та ніколи не перебувало у власності позивача і не було зареєстроване на праві комунальної власності. Разом з тим, позивач бажав набути таке право шляхом безоплатної передачі спірного майна з державної у комунальну власність.
65.         Більше того, адвокат Богдан З. С. звертає увагу Верховного Суду на те, що апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови правильно встановлено, що спірне нерухоме майно до часу його продажу з аукціону перебувало у державній власності, що не спростовується змістом свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16 березня 2000 року про належність нерухомого майна територіальній громаді Личаківського району м. Львова, оскільки спірні будинки не входять до переліку майна, яке було зареєстровано за територіальною громадою Личаківського району м. Львова відповідно до змісту останнього.
Короткий зміст відзива Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях на касаційну скаргу Львівської міської ради
66.         У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях на касаційну скаргу Львівської міської ради, у змісті якого заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін.
67.         Відтак, як вказує заявник відзива, сторона позивача не надала до суду належних та допустимих доказів передачі спірного майна у комунальну власність 
у встановленому законом порядку, а відтак вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду стосовно того, що спірні будинки як на час будівництва, так і до моменту відчуження в процесі приватизації належали до державної форми власності.
68.         Більше тогоРегіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях зауважує, що Львівська міська рада висловлювала бажання отримати спірне майно шляхом його передачі з державної у комунальну власність, що є беззаперечним доказом обізнаності про відсутність права власності на спірне майно, проте не завадило підтримувати позов прокурора у справі, що є предметом касаційного перегляду, що прямо свідчить про суперечливу та недобросовісну поведінку Львівської міської ради.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
69.         Апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови встановлено, що 
30 грудня 1993 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області, правонаступником якого є регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, видано наказ № 449 «Про приватизацію» про приватизацію підприємства «Львівводбуд». 
70.         Під час проведення інвентаризації майна Державного підприємства «Львівводбуд» (далі - ДП «Львівводбуд») в інвентаризаційному описі основних засобів без номера, станом на 01 лютого 1994 року, за інвентарними № 1 та № 2 за Львівською автобазою об`єднання «Львівводбуд» обліковувалися два щитові будинки (колиби), що знаходяться за адресою: с. Гребенів, Сколівський район Львівська область.
71.         20 травня 1994 року наказом Регіонального відділення № 305 затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу ДП «Львівводбуд». База відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» вилучена із оцінки майна автобази, про що складено відповідний реєстр вилучення об`єктів соцкультпобуту, та таких що не підлягають приватизації, для яких встановлено особливий режим приватизації майна автобази об`єднання ДП «Львівводбуд».
72.         16 червня 1994 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області видано наказ № 400 «Про перетворення в процесі приватизації автотранспортної бази ДП «Львівводбуд», згідно з яким автотранспортна база ДП «Львівводбуд» перетворена у ВАТ АТП «Західводбуд»; затверджено тимчасовий статут. 
73.         ВАТ АТП «Західводбуд» склало перелік майна, яке не увійшло до статутного фонду товариства. До вищевказаного переліку включено базу відпочинку 
у с. Гребенів.
74.         Наказом Регіонального відділення № 1694 від 28 червня 1996 року завершено процес приватизації ВАТ АТП «Західводбуд». Затверджено протокол засідання комісії з продажу акцій ВАТ АТП «Західводбуд» та передано акції. Затверджено протокол засідання комісії з продажу акцій ВАТ АТП «Західводбуд» від 27 червня 1996 року «Про завершення продажу акцій ВАТ», завершено процес приватизації ВАТ АТП «Західводбуд» та передано йому акції.
75.         16 березня 2000 року розпорядженням Сколівської районної державної адміністрації № 65 вирішено оформити право власності та видати свідоцтво про право власності на оздоровчий заклад «Ватра» у АДРЕСА_1, за територіальною громадою Личаківського району м. Львова в повному господарському віданні Львівської школи-інтернату № 2. Доручено Стрийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію права власності згідно вказаного розпорядження.
76.         21 березня 2000 року Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності Серії НОМЕР_2, відповідно до змісту якого оздоровчий заклад «Ватра» дійсно належить територіальній громаді Личаківського району м. Львова в повному господарському відданні Львівської школи-інтернату №2 на праві комунальної власності і в цілому складається з 14 будівель. Свідоцтво видане на підставі розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації від 16 березня 2000 року №65.
77.         Ухвалою Львівської міської ради № 2033 від 10 лютого 2005 року створено дитячий оздоровчий заклад «Ватра» з правами юридичної особи шляхом відокремлення майна структурного підрозділу загальноосвітньої школи - інтернату № 2 Личаківського району м. Львова. Діяльність оздоровчого закладу підпорядковано Управлінню освіти Львівської міської ради. Зобов`язано Виконавчий комітет Львівської міської ради передати майно структурного підрозділу школи-інтернату № 2 новоствореному Дитячому оздоровчому закладу «Ватра».
78.         На виконання пункту 6 вищезазначеної ухвали Львівської міської ради, Виконавчий комітет 17 червня 2005 року прийняв рішення № 653 «Про передачу майна», в пункті 1 якого зазначено: «Зняти з балансу школи-інтернату № 2 Відділу освіти Личаківської районної адміністрації та передати на баланс новоствореного Дитячого оздоровчого закладу «Ватра» Управління освіти Львівської міської ради основні засоби, нематеріальні активи і товарно-матеріальні цінності балансовою вартістю 1 008 811,69 грн та земельну ділянку площею 3,6700 га».
79.         У додатку 2 до вказаного рішення Виконкому Львівської міської ради наведено перелік щитових будинків (що є предметом даного спору), які підлягають передачі з школи-інтернату № 2 новоствореному Дитячому оздоровчому закладу «Ватра» як такі, що перебувають у тимчасовому користуванні.
80.         28 серпня 2006 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області звернулося з листом № 11/11-5066 до Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації з проханням повідомити, чи оформлялось за територіальною громадою Личаківського району м. Львова право власності на дві щитові споруди (будиночки), які знаходяться на території, закріпленій за табором «Ватра».
81.         З листа Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 2042 
від 19 жовтня 2006 року встановлено, що інвентаризація будівель і споруд оздоровчого закладу «Ватра» проведена в лютому 2000 року на замовлення школи-інтернату № 2 м. Львова, проінвентаризовано 14 будівель і споруд; відомості про такі об`єкти як «Щитові споруди» в матеріалах справи відсутні.
82.         13 березня 2007 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом про часткове визнання нечинним розпорядження Сколівської районної державної адміністрації № 65 від 16 березня 2000 року «Про оформлення права власності на житловий будинок, оздоровчий заклад «Ватра», видачу дублікатів свідоцтва» та скасування свідоцтва Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації №001805 Серія АА від 21 березня 2000 року в частині реєстрації права власності за територіальною громадою Личаківського району 
м. Львова в повному господарському віданні Львівської школи - інтернату № 2 на будиночки «З» та «И» (справа № 33/91-А).
83.         Постановою Господарського суду Львівської області від 30 жовтня 
2008 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2014 року, у задоволенні позову Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області до Сколівської районної державної адміністрації, Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, з участю третіх осіб: Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації, Львівської школи - інтернату № 2, Дитячого оздоровчого закладу «Ватра», ВАТ Автотранспортне підприємство «Західводбуд», Департаменту гуманітарної політики та управління освіти Львівської міської ради, Гребенівської сільської ради, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, про часткове визнання нечинним розпорядження Сколівської районної державної адміністрації № 65 від 16 березня 2000 року «Про оформлення права власності на житловий будинок, оздоровчий заклад «Ватра», видачу дублікатів свідоцтва» та скасування свідоцтва Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації №001805 Серія АА від 21 березня 2000 року в частині реєстрації права власності за територіальною громадою Личаківського району м. Львова в повному господарському віданні Львівської школи - інтернату № 2 на будиночки «З» та «И» відмовлено.
84.         У справі № 33/91-А за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області до Сколівської районної державної адміністрації, Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації про часткове визнання нечинним розпорядження та часткове скасування свідоцтва, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору: Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації, Львівської школи-інтернату № 2, Дитячого оздоровчого закладу «Ватра», ВАТ АТП «Західводбуд», Департаменту гуманітарної політики та Управління освіти Львівської міської ради, Гребенівської сільської ради, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, судом встановлено, що 20 жовтня 1998 року директор школи-інтернату № 2 звернувся з листом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області. У листі зазначено, що школа має оздоровчий заклад «Ватра», розташований у с. Гребенів Сколівського району, котрий використовується для оздоровлення дітей-сиріт, напівсиріт та дітей із малозабезпечених сімей. 
У 1975 році було укладено усну домовленість з трестом «Західводбуд», за якою це підприємство взяло на себе зобов`язання пробурити водяні свердловини для школи на території табору, а школа за ці виконані роботи дозволила тресту «Західводбуд» спорудити на своїй території два щитових будиночки. На підставі наказу тресту «Західводбуд» № 64 від 26 квітня 1988 року актом «Про безоплатну передачу 2-х щитових павільйонів будиночків-колиб в с. Гребенів, Сколівського району» ПМК-73 Тресту «Західводбуд» (суб`єкт, котрий спорудив будиночки) передано безоплатно з свого балансу на баланс АТП Тресту «Західводбуд» два щитових павільйони будиночки - колиби по балансовій вартості. Вказані два щитових будиночки використовувались школою - інтернатом для оздоровлення учнів, що підтверджується укладеною в 1994 році угодою з ВАТ АТП «Західводбуд» про безоплатну оренду останніх до 2000 року.
85.         Згідно з висновками судів у вищезазначеній справі, з рішення Виконкому Львівської міської ради та розпорядження голови Личаківської районної адміністрації й переліку (додаток 1) спірні щитові будиночки не включено до переліку основних засобів, нематеріальних активів і товарно-матеріальних цінностей балансовою вартістю 1 008 811,69 грн, вони вказані в додатку 2 до рішення виконкому як такі, що перебувають у тимчасовому користуванні.
86.         Крім того, судами встановлено, що Львівська міська рада зверталася до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області з пропозицією щодо можливості передачі спірних споруд у комунальну власність для наступного використання їх оздоровчим закладом для відпочинку дітей або демонтажу таких з території табору.
87.         З урахуванням вищенаведеного апеляційним судом встановлено, що спірне майно належало до державної власності та ніколи не перебувало у власності позивача і не було зареєстроване на праві комунальної власності. Разом з тим, позивач бажав набути таке право шляхом безоплатної передачі йому спірного майна власником з державної у комунальну власність.
88.         Також судами встановлено, що згідно з рішенням Виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих № 331 від 21 квітня 1962 року недобудовані будинки і споруди бази відпочинку трудящих у с. Гребенів Сколівського району передано на баланс школи-інтернату № 2 м. Львова для пристосування під піонерський табір та зобов`язано обласний відділ капітального будівництва до 
01 травня 1962 року передати незавершене будівництво та всю технічну документацію школі-інтернату № 2 м. Львова. 
89.         Спірні будинки були побудовані орієнтовно у 1975 році, проте відомостей щодо того, ким саме вони були збудовані, матеріали справи не містять.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
90.         Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
91.         Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
92.         Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
93.         Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
94.         Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
95.         Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
96.         Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
97.         Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність оскаржуваних судових рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
98.         Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що два спірні дерев`яні щитові є будинки об`єктами державної власності, а відтак були правомірно реалізовані з електронних торгів в порядку приватизації. 
99.         Колегія суддів апеляційного суду відхилила посилання прокурора на свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 16 березня 2000 року як на доказ належності нерухомого майна територіальній громаді Личаківського району 
м. Львова, оскільки спірні будинки не входили до переліку майна, яке було зареєстроване за територіальною громадою Личаківського району м. Львова відповідно до вищезгаданого свідоцтва.
100.      На думку апеляційного суду, ОСОБА_1 набув спірне нерухоме майно за відплатним правочином у Фонду державного майна України, який мав повноваження як власник на його відчуження, зокрема шляхом електронного аукціону. Тому ОСОБА_1 є добросовісним набувачем цього майна, а його витребування, здійснене без компенсації понесених витрат, порушувало б право останнього на мирне володіння майном.
101.      Верховний Суд погоджується із такими висновками апеляційного суду 
з огляду на таке.
102.      Предметом дослідження у справі є перебування у комунальній власності нерухомого майна, збудованого орієнтовно у 1975 році. 
103.          Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
104.          Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
105.          Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
106.          Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
107.          Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
108.          Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
109.          Таким чином, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
110.          За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
111.      Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
112.          Судами попередніх інстанцій встановлено та не оспорюється учасниками справи, що спірні будинки були побудовані орієнтовно у 1975 році, а відтак на час їх створення були чинними положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.
113.          Відповідно до змісту статті 87 Цивільного кодексу Української РСР 
в редакції 1963 року Соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій. Держава охороняє соціалістичну власність і створює умови для її примноження. Ніхто не має права використовувати соціалістичну власність з метою особистої наживи та в інших корисливих цілях.
114.          Визначення державної власності міститься у статті 89 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, відповідно до змісту якої державна власність - спільне надбання всього радянського народу, основна форма соціалістичної власності. Держава є єдиним власником всього державного майна.
115.          Відповідно до статті 90 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 
1963 року, земля, її надра, води і ліси є у виключній власності держави і надаються тільки в користування. Державі належать основні засоби виробництва 
в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту 
і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.
116.          Змістом статті 91 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 
1963 року визначено, що порядок передачі будівель, споруд, устаткування та іншого майна, що належить до основних засобів державних організацій, 
іншим державним організаціям, а також колгоспам, іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, визначається законодавством Союзу РСР 
і Української РСР. Будівлі та споруди передаються від однієї державної організації іншій безоплатно.
117.          Змістом частини першої статті 3 Закону України «Про власність» у редакції на час приватизації підприємства - балансоутримувача спірного майна (1996 рік), суб`єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава.
Суб`єктами права власності в Україні відповідно до цього Закону можуть бути також інші радянські республіки, Союз РСР, інші держави, їх юридичні особи, спільні підприємства, міжнародні організації, громадяни інших держав та особи без громадянства.
118.          До державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність) (стаття 31 Закону України «Про власність» у відповідній редакції).
119.          Суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності 
є держава в особі Верховної Ради України. Суб`єктами права комунальної власності є адміністративно - територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (частина перша - друга 
статті 31 Закону України «Про власність» у відповідній редакції).
120.      Згідно з частиною першою-другою статті 35 Закону України «Про власність» у відповідній редакції, об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване  майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території.
У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.
121.      Майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України.
Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України (частина перша статті 37 Закону України «Про власність» у відповідній редакції).
122.          Змістом статті 326 ЦК України у редакції на момент вирішення спору, 
у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна.
Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.
Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
123.          Порядок розмежування державного майна між загальнодержавною 
і власністю адміністративно-територіальних одиниць встановлений постановою Кабінету Міністрів України № 311 від 05 листопада 1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)».
124.          Пунктом 1 вищезазначеної постанови затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно - територіальних одиниць (комунальної власності) та установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.
125.      Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що до 1991 року державна власність не розподілялась на загальнодержавну та комунальну власність.
126.          Умови передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність передбачені Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності».
127.          Управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням 
і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб (стаття 1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»).
128.          Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» суб`єктом управління об`єктами державної власності, зокрема, є Фонд державного майна України.
129.          Статус, організацію, повноваження та порядок діяльності Фонду державного майна України визначає Закон України «Про Фонд державного майна України».
130.          Відповідно до змісту статті 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, 
а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. 
131.          Фонд державного майна України здійснює повноваження безпосередньо та через свої регіональні відділення (представництва) (частина перша статті 6 Закону України «Про Фонд державного майна України»).
132.          У сфері приватизації державного майна Фонд державного майна України, серед іншого: здійснює продаж державного майна в процесі його приватизації, приймає рішення про приватизацію, затверджує переліки об`єктів малої приватизації (пункт 2 частини першої статті 5 Закону України «Про Фонд державного майна України»).
133.          Як встановлено апеляційним судом зі змісту витягу з Державного земельного кадастру № НВ-4606054502017 від 29 листопада 2017 року, земельна ділянка площею 3,6700 га перебуває у державній власності, відноситься до земель рекреаційного призначення для обслуговування дитячого оздоровчого табору та надана на праві постійного користування Дитячому позаміському закладу оздоровлення та відпочинку «Ватра».
134.          Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно група інвентарних об`єктів бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (два дерев`яних щитові будинки), що складаються з щитового будинка (літ. «З-1») загальною площею 
62,5 кв. м. та щитового будинка (літ. «И-1») загальною площею 62,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві державної власності за Фондом державного майна України.
135.          27 березня 2018 року Фонд державного майна України видав наказ № 447 «Про затвердження переліків малої приватизації, що підлягають приватизації 
у 2018 році», яким спірне майно включено до Переліку об`єктів соціально-культурного призначення (додаток 5). Органом приватизації визначено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях.
136.          У 2018 році спірне майно не було приватизоване. З урахуванням листа регіонального відділення від 29 листопада 2018 року № 01-04-07385 Фонд державного майна України видав наказ № 1637 від 27 грудня 2018 року «Про затвердження переліків малої приватизації, що підлягають приватизації 
у 2019 році», яким спірне майно включено до Переліку об`єктів соціально-культурного призначення, приватизацію яких розпочато у 2018 році (додаток 10).
137.          З урахуванням листа регіонального відділення від 11 травня 2019 року 
№ 01-04-02856 Фонд державного майна України видав наказ № 504 від 27 травня 2019 року «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України № 1637 від 27 грудня 2018 року «Про затвердження переліків малої приватизації, що підлягають приватизації у 2019 році», відповідно до якого у додатку 10 до наказу позицію «База відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» викладено у наступній редакції: «База відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» (два дерев`яні щитові будиночки: літ. «З-1» площею 
62,5 кв. м. та літ. «И-1» площею 62,8 кв. м.)».
138.          Відповідно до пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» приватизація державного або комунального майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями.
139.          Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» до об`єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об`єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України.
140.          До об`єктів малої приватизації належить, серед іншого, окреме майно; окремим майном вважається рухоме та нерухоме майно державних або комунальних підприємств (у тому числі будівлі, споруди, нежитлові приміщення), майно що залишилося після закінчення процедури ліквідації державних або комунальних підприємств, визнаних банкрутами; майно підприємств, що ліквідуються за рішенням органу, уповноваженого управляти державним або комунальним майном; майно державних або комунальних підприємств, що не були продані як єдині майнові комплекси; державне або комунальне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств та перебуває на обліку господарських товариств, створених унаслідок приватизації або корпоратизації (пункт 2 частини другої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного 
і комунального майна»).
141.          Суб`єктами приватизації є: державні органи приватизації; місцеві ради, органи приватизації територіальних громад; покупці (стаття 6 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна»).
142.          Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» покупцями об`єктів приватизації з урахуванням обмежень, установлених цією статтею, можуть бути громадяни України, іноземні громадяни; юридичні особи, зареєстровані на території України з передбаченими законом винятками.
143.          Як вже зазначалось колегією суддів, зі змісту наказу Регіонального відділення №00101 від 03 червня 2019 року «Про прийняття рішення про приватизацію об`єкта малої приватизації: об`єкта соціально-культурного призначення - бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (два дерев`яні щитові будиночки: під літерою «З-1», площею 62,5 кв. м., та під літерою «И-1», площею 62,8 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 )», 19 липня 2019 року організовано та проведено аукціон з продажу вказаних об`єктів. Переможцем аукціону став ОСОБА_1 .
144.          Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях №00501 від 06 серпня 2019 року затверджено протокол електронного аукціону № UA-PS-2019-06-21-000063-1, відповідно до якого переможцем аукціону з продажу спірного майна визначено ОСОБА_1 . Зобов`язано відділ малої приватизації забезпечити укладення договору купівлі-продажу вищевказаного об`єкта приватизації.
145.          15 серпня 2019 року Регіональним відділенням з ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу № 20/19, відповідно до якого продано вказані два дерев`яні щитові будиночки.
146.          У пункті 1.2 договору зазначено, що об`єкт приватизації належить державі в особі Фонду державного майна України, підтвердженням чого є інформація 
з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка 
№ 177664033).
147.          Право власності на об`єкт приватизації зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 квітня 2019 року (номер запису 31082624, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1805918146245).
148.          Пунктом 2.1 договору передбачено, що покупець зобов`язаний сплатити за об`єкт 342 001,20 грн.
149.          Умови договору сторонами виконані, що не оспорюється заявниками касаційних скарг. 
150.          05 вересня 2019 року між сторонами договору підписано акт-приймання передачі об`єкта малої приватизації.
151.          09 вересня 2019 року приватним нотаріусом Юріяк М. І. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності на даний об`єкт за ОСОБА_1 .
152.          З урахуванням вищезазначеного, відповідач ( ОСОБА_1 ) 
є добросовісним набувачем придбаного з електронного аукціону майна - двох дерев`яних щитових будинків: літ. «3-1» площею 62,5 кв. м.; літ. «И-1» площею 
62,8 кв. м. за адресою: 
АДРЕСА_1 , оскільки він у повному обсязі виконав свої обов`язки як учасника (переможця) електронного аукціону та умови договору купівлі-продажу про що зауважено апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови.
153.          Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
154.          Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
155.          Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
156.          Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
157.          Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене 
у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
158.          При цьому за змістом частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
159.          Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
160.          Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічний за своїм змістом висновок викладено Верховним Судом України у постанові 
від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14.
161.          Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так 
і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів 
у державних реєстрах.
162.          При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало 
у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі 
№ 766/4410/17).
163.          Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.
164.          Предметом доказування у справах за віндикаційним позовом є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна 
з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі 
у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.
165.          Підсумовуючи, для підтвердження наявності у позивача права на витребування майна з чужого незаконного володіння, останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння, наявність майна 
в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.
166.          Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у змісті постанови 
від 27 листопада 2019 року у справі № 203/3937/16-ц.
167.          З урахуванням вищезазначеного, встановивши відсутність у Львівської міської ради як особи, в інтересах якої звернувся прокурор до суду, права власності на спірні дерев`яні будинки, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для витребування останніх на користь Львівської міської ради.
168.          Більше того, не заслуговують на увагу посилання заявників касаційних скарг на обставини перебування майна у комунальній власності, встановлені 
у судовому рішенні у справі № 33/91-А, оскільки, як вбачається зі змісту останнього, у задоволенні позову Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області (м. Львів) було відмовлено у зв`язку із необґрунтованістю.
169.          Відтак, у змісті вищевказаного рішення встановлено, що спірні щитові будиночки не включено до переліку основних засобів, нематеріальних активів 
і товарно-матеріальних цінностей балансовою вартістю 1 008 811,69 грн 
(додаток 1), оскільки останні вказані в додатку 2 до рішення виконкому як такі, що перебувають у тимчасовому користуванні.
170.          Також судами при вирішенні спору у справі № 33/91-А встановлено, що, зокрема, Львівська міська рада зверталася до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області з пропозицією щодо можливості передачі спірних споруд у комунальну власність для наступного використання їх оздоровчим закладом для відпочинку дітей або демонтажу таких з території табору.
171.          Таким чином, обґрунтованим є висновок Львівського апеляційного суду 
у справі, яка є предметом касаційного перегляду, що спірне майно (будинки) належало саме до державної власності, не було зареєстроване на праві комунальної власності, а відтак ніколи не перебувало у власності Львівської міської ради. Водночас остання зверталася до Регіонального управління Фонду державного майна України у Львівській області з метою набуття права власності на спірне майно в порядку безоплатної передачі його з державної у комунальну власність.
172.          Відтак, встановивши, що спірне майно (будинки) є майном державної власності та не передавалося до комунальної власності територіальної громади, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову прокурора 
в інтересах Львівської міської ради.
173.      Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги, в свою чергу, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційний судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до власного тлумачення заявниками норм законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
174.      Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
175.      Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
176.      Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
177.      ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).
178.      ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують 
у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, заява 
№ 63566/00, § 23). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
179.      Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
180.      Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.            Касаційні скарги Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратурита Львівської міської ради залишити без задоволення.
2.            Постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   О. В. Ступак   В. В. Шипович