Номер провадження: 22-ц/813/3548/26 
Справа № 947/33845/24
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2025 року
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг
встановив:
21 жовтня 2024 року засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд» ТОВ «Інфокс» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути зі ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 5801,22 грн.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є споживачем філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс», що підтверджується оформленим рахунком за № НОМЕР_1 та договором на послуги водопостачання та водовідведення №18196 від 24 лютого 2011 року.
Нарахування за надані послуги здійснювалося відповідно до норм водопостачання, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради 30 від 25 травня 2010 року та тарифів, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 16 грудня 2020 року N 2499, від 22 грудня 2021 року N 2841.
Відповідач користувався вказаними вище послугами, однак у повному обсязі не сплачував грошові кошти за їх надання, у зв`язку з чим за період 01 вересня 2021 року по 31 серпня 2024 року утворилася заборгованість у розмірі 5801,22 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2024 року позов ТОВ «Інфокс» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованість в розмірі 5801,22 грн. 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2025 року задоволено заяву ОСОБА_1 . Скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2024 року.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2025 року позов ТОВ «Інфокс» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованість в розмірі 5801,22 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лисевич С.В., просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції залишив поза увагою фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про те, що скаржник сплачував кошти за послуги з водопостачання не у повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованості у розмірі, заявленому позивачем до стягнення.
Нарахування позивачем проводилися з вересня 2021 року по березень 2023 року, при цьому станом на березень 2023 року у скаржника була відсутня заборгованість (в останньому стовпці таблиці «Борг» зазначено 0). Після березня 2023 року нарахування в жодному місяці взагалі не відбувались, проте з невідомих причин у рядку, що відповідає червню 2024 року у стовпці таблиці «В т.ч. погашення боргу, грн» позивачем зазначена сума 9750,53 грн, і саме цю суму зазначено в стовпці «Борг з врахуванням вхідного боргу, грн», хоча в усіх інших стовпцях зазначено «0». Цю же суму визначено в графі «В т.ч. погашення боргу, грн» рядків «Всього за червень», «Всього за 2024 рік», а в рядку «Всього за період» у стовпці «Нарахування, грн» зазначена сума 5801, 22 грн.
Розрахунок, наданий позивачем не підтверджує виникнення заборгованості у скаржника. шляхом її накопичення в зазначеному вище періоді, проте доводиться безпідставне внесення суми боргу в розмірі 9750,53 грн в рядок таблиці щодо червня 2024 року.
Посилання позивача про те, що зазначену суму визначено як борг скаржника саме після скасування судового наказу від 31 липня 2023 року по справі №947/22548/23, додатково вказують на необґрунтованість її внесення до розрахунку за період з 01 вересня 2021 оку по 31 серпня 2024 року, оскільки із динаміки нарахувань та платежів не вбачається виникнення заборгованості у скаржника за зазначений період.
Щодо розміру боргу в сумі 9750,53 грн, скаржник зауважує, що йому невідомо, яким чином позивач дійшов висновку про існування боргу у такому розмірі, оскільки у змісті судового наказу, виданого 31 липня 2023 року у межах справи №947/22548/23, відсутнє посилання на період часу протягом якого було нараховано зазначену заборгованість.
Крім цього, згідно розрахунку заборгованості у стовпці «Оплата абонента» за жовтень 2021 року зазначено 33,37 грн, хоча по факту сплачено 601,57 грн (квитанція від 18 жовтня 21 року), за листопад 2021– 7,48 грн, по факту – 601,57 (квитанція від 06 листопада 21 року), за грудень 2021 – 8,62 грн, по факту – 114,24 (квитанція від 11 грудня 2021 року), за січень 2022 – 36,70 грн, по факту - 114,24 (квитанція від 14 січня 2022 року), за лютий 2022 – 0 грн, по факту – 158,95 (квитанція від 09 лютого 22 року), за січень 2023 - 0 грн, по факту – 2000 грн (квитанція від 27 січня 22 року).
На вказану апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» подало відзив у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2025 року без змін. В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги, позивач посилається на те, що 31 липня 2023 року винесено судовий наказ по справі №947/22548/23, яким стягнуто зі ОСОБА_1 на користь філії «Інфоксводоканал» заборгованість в розмірі 9750,53 грн та судовий збір 268,40 грн, це судове рішення було виконано. Ухвалою від 16 серпня 2024 року вказаний судовий наказ було скасовано та допущено поворот виконання судового рішення. У зв`язку з поверненням зазначених грошових коштів відповідачу, позивачем проведено перерахунок заборгованості по його особовому рахунку, що відображено у розрахунку заборгованості. Сам розрахунок заборгованості за період з 01 вересня 2021 року по 31 серпня 2024 року проведено відповідно до норм водопостачання, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25 лютого 2010 року та тарифів, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 16 грудня 2020 року № 2499, від 22 грудня 2021 року № 2841. Нарахування на поливну площу передбачені рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 27 листопада 2003 року №675 «Про впорядкування розрахунків за спожиті послуги водопостачання та затвердження експлуатаційних норм водоспоживання». Пунктом 4 рішення визначено, що поливний сезон, в тому числі полив вулиць, прибудинкових територій та зелених насаджень у місті, починається 1 квітня та закінчується 30 вересня кожного року (не залежно від кількості дощових днів та зовнішньої температури).Чинним на момент нарахування заборгованості норми водоспоживання встановлено рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15 лютого 1992 року №63 «Про впорядкування експлуатації та користування системами комунального водопроводу та каналізації м. Одеси» з урахуванням доповнень, внесених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №30 від 25 лютого 2010 року, відповідно до яких, норма водоспоживання житлового будинку необлаштованого каналізацією становить 150л/ сутки на 1 мешканця (4,566 куб. метра/місяць), норма на полив присадибної ділянки — 5л. на добу на 1 м2 (15,25 куб. Метрів за сотку).
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лисевич С.В., зазначає, що позивач безпідставно включив суму в розмірі 9750,53 грн до складу заборгованості за червень 2024 року, на що суд першої інстанції не звернув увагу.
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (5801,22 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не відповідає, виходячи з такого.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником 17/200 частини житлового будинку та земельної ділянки площею 1340 кв.м., з яких поливна площа складає 210 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
04 березня 2011 року між сторонами укладено договір про послуги з водопостачання №18196, за умовами якого виконавець надає послуги постачання питної води та відведення стічних вод власнику будинку АДРЕСА_1 (пункт 1.1.).
Споживач зобов`язується своєчасно сплачувати надані йому послуги з водопостачання та водовідведення, експлуатувати та утримувати водопровідні та каналізаційні мережі, прилади та пристрої на них у належному стані та у відповідності до вимог, встановлених правилами, зазначеними в п.3.1 цього договору та чинного законодавства (пункт 1.2).
Розрахунок обсягів споживання води здійснюється відповідно до показників приладу обліку води. У разі відсутності приладу обрахунку води, розрахунок послуг водопостачання тимчасово здійснюється по нормативам, затвердженим місцевими органами виконавчої влади (пункт 2.1).
Оплата послуг водопостачання і водовідведення здійснюється по тарифам, затвердженим в установленому чинним законодавством порядку. На час укладення договору діють наступні тарифи: водопостачання – 2,20 грн за кубічний метр, водовідведення – 1,40 за кубічний метр (пункт 2.2).
На момент укладення договору площа земельних насаджень, саду, огороду згідно технічного паспорту складає 210 квадратних метрів (пункт 2.4).
Споживач зобов`язується щомісячно до 20 числа місяця, наступного за звітним, сплачувати послуги з водопостачання та водовідведення за розрахунковою книжкою (пункт 3.4.1).
Договір діє з моменту підписання протягом одного календарного року. Якщо за місяць до закінчення строку дії цього договору ні одна зі сторін не висловила бажання його розірвати, він вважається щорічно продовженим на той самий строк і на тих самих умовах (пункти 7.1,7.2).
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем за період з 01 вересня 2021 року по 31 серпня 2024 року ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати послуг за водопостачання, водовідведення та абонентської плати у розмірі 5801,22 грн. При цьому, з цього документа убачається, що послуги надавалися, виходячи з розрахунку: мешканців – 1 людина, поливна площа – 210 кв.м. Згідно цього розрахунку, обраховуючи розмір заборгованості в сумі 5801, 22 грн, позивач виходив із того, що загальний борг становить 9750,53 грн, сума погашеного боргу – 3949,31 грн. 
З копій квитанцій, долучених відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення суду, убачається, що упродовж періоду, протягом якого позивачем нараховано заборгованість (з 01 вересня 2021 року по 31 серпня 2024 року) відповідач сплатив на користь позивача грошові кошти в сумі: 601,57 грн за вересень 2021 року, 601,57 грн за жовтень 2021 року, 114,24 грн за листопад 2021 року, 114,24 грн за грудень 2021 року, 158,95 грн за січень 2022 року, 2000 грн за грудень 2022 року, загалом – 3590,57 грн.
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень). 
З єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що 31 липня 2023 року Київським районним судом м. Одеси у справі № 947/22548/23 видано судовий наказ про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 9750,53 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2024 року скасовано зазначений вище судовий наказ. Допущено поворот виконання судового рішення.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за оплату послуг з водопостачання та водовідведення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не у повному обсязі сплачував кошти за надані послуги, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 5801,22 грн, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем, який відповідачем не спростовано.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частиною першоюстатті 611 ЦК України).
Відповідно достатті 901 ЦК Україниза договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з пунктом 5 частини першоїстатті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги " (далі - Закон), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 5 Закону до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Згідно з пунктами 1,6, 9 частини першоїстатті 7 Закону споживач має право: одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг;складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт.
Відповідно до пунктів 1,5 частини другоїстатті 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин та втратили чинність 01 травня 2022 року (далі - Правила N 630).
У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства (пункт 21 Правил).
Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки (пункт 30 Правил N 630).
Відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримувати послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі - послуги), а також визначеною власником (співвласниками) особою, що здійснює розподіл обсягів послуг, врегульовані Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. N 690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 р. N 85) (далі Правила N 690).
Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуг (абз. 5 п. 14 Правил N 690).
Вартість послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення визначається за обсягом спожитих послуг та встановленими відповідно до законодавства тарифами (п. 32 Правил N 690).
за послуги розраховується виходячи з розмірів затверджених тарифів та обсягу спожитих послуг, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства (пункт 33 Правил N 690).
Споживач здійснює оплату спожитих послуг щомісяця в порядку та строки, визначені договором (п. 38 Правил N 690).
Споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування уразі відсутності фактичного споживання ним послуг (п. 39 Правил N 690).
У разі ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості виконавець проводить перерахунок вартості послуг в установленому законодавством порядку та сплачує споживачу неустойку (штраф, пеню) у порядку та розмірі, визначених законом або договором (п. 40 Правил N 690).
Індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором (п.5 п. 47 Правил N 690).
Виконавець має право звертатися до суду в разі порушення споживачем умов договору (п. п. 6 п 49 Правил N 690).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно достатті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третястатті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19)).
Матеріалами справи підтверджується, що право власності на частку будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач набув до виникнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, яка позивачем обрахована з 01 вересня 2021 року.
Факт отримання таких послуг з водопостачання та водовідведення, їхню якість та обсяг відповідач не заперечує. 
Ураховуючи викладене, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання зі сплати за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 вересня 2021 року по 31 серпня 2024 року, яка відповідно до розрахунку наданого позивачем становить 5801,22 грн.
Відповідачем усупереч ст. 12,81 ЦПК України, що є його процесуальним обов`язком вказаний вище розрахунок заборгованості не спростовано, власний контррозрахунок скаржник не надав. 
До заяви про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2024 року, відповідач, серед іншого долучив дублікати квитанцій: від 06 серпня 2021 року та від 15 вересня 2021 року про сплату на користь позивача грошових коштів у сумі по 601,57 грн за період липень та серпень 2021 року, які не стосуються предмету судового розгляду, оскільки не входять до періоду, за який позивачем нараховано заборгованість, заявлену до стягнення у межах цієї справи (01 серпня 2021 року - 31 серпня 2024 року).
Що стосується інших квитанцій, наданих відповідачем, як на підставу належного виконання обов`язку зі сплати послуг за водопостачання, то такі фактично було враховані позивачем у якості часткового виконання ОСОБА_1 зобов`язання зі сплати грошових коштів за надані послуги.
Аргументи скаржника щодо розбіжностей, які містяться у змісті договорів, доданого до позову та долученого відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення суду, в частині площі земельної ділянки, колегія суддів відхиляє, оскільки з розрахунку заборгованості убачається, що під час обрахунку розміру заборгованості, позивач виходив із того, що поливна площа земельної ділянки складає 210 кв.м., що відповідає редакції договору №18196 від 04 березня 2011 року, на яку посилався відповідач, як на підставу під час розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги те, що у розрахунку заборгованості в графі тариф позивачем вказане цільне число, без розділових знаків (16440), не спростовують правильність висновків суду, оскільки фактично під час обрахунку заборгованості, позивач виходив із розміру тарифу 16,440 грн за кубічний метр води на одну особу, який з часом змінювався, що відображено у розрахунку заборгованості.
Зважаючи на те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2024 року скасовано судовий наказ про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 9750,53 грн та допущено поворот виконання цього судового рішення, тобто стягнуті з відповідача на користь позивача грошові кошти, які складали заборгованість за надані послуги у примусовому порядку були повернуті на користь ОСОБА_1 , позивачем підставно внесено корективи до розрахунку заборгованості, з урахуванням цих судових рішень та фактичного обсягу грошових коштів, сплачених відповідачем у добровільному порядку.
Як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§ § 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", заява N 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", заява N 49684/99).
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги за своєю суттю зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права та переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367,374,375,382-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький