ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/547/26 Справа № 206/4105/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Плінська А. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Дніпровська міська рада, Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради, Самарський відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпрі справу, що виникла з житлових правовідносин в якій подані апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 03 червня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Плінська А.В.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2024року ОСОБА_1 та ОСОБА_2  подали в суд позов проти ОСОБА_3 та ОСОБА_4  в якому вимагали від останніх усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 квартира шляхом виселення ОСОБА_3 з вищезазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення, як особи, яка не набула права користування спірним житловим приміщенням; також позивачі просили вселити їх у спірну квартиру.
Існування таких вимог позивачі пов`язували з тим, що Спірну квартиру було надано 25 серпня 1958року ОСОБА_5 на сім`ю з 5 чоловік, зокрема: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_5 головним квартиронаймачем 10 вересня 1990року була призначена ОСОБА_6 . 
10 травня 1975року ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_1 , від якого у них народились діти: ОСОБА_8 і ОСОБА_2 , та в 1983року ОСОБА_2 з мамою вселились у спірну квартиру зі згоди всіх проживаючих, а 23 травня 1987року шлюб між подружжям ОСОБА_9 було розірвано. 
В липні 2024року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 теж уклали шлюб, остання вселилась в Спірну квартиру без згоди всіх проживаючих та з того часу відповідачі чинять позивачам перешкоди у користуванні квартирою, змінюють замки і не впускають їх до житла. Та з тих підстав, що ОСОБА_3 вселилась у квартиру без згоди інших квартиронаймачів і її місце проживання в квартирі не зареєстроване, позивачі вважали, що останню слід виселити із Спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. 
Заявники наголошували на тому, що з 2006року вони неодноразово звертались в суд з позовами до відповідачів з вимогами про виселення, вселення та реєстрацію, однак ні на час звернення до суду, ні в ході судового розгляду конфлікт не було вирішено, а судові рішення не виконуються.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпра від 03 червня 2025року позов задоволено частково. Усунуто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1  та вселено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у Спірну квартиру. У задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, в частині позовних вимог про усунення перешкод та вселенні позивачів виходив з того, що в судовому засіданні підтверджені обставини з приводу того, що позивачі вселились в спірну квартиру правомірно та відповідачі чиняться їм перешкоди в користуванні квартирою. 
Щодо позовних вимог про виселення ОСОБА_3 з квартири суд першої інстанції виходив з того, що вона тривалий час проживає в спірній квартирі зі своїм чоловіком і здійснює догляд за ним. Власник житла орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада не заявляв жодних вимог до ОСОБА_3 . Та суд виснував, що оскільки питання щодо основного квартиронаймача в Спірній квартирі залишається невирішеним, хоча здійснюється оплата за користування житлом і за комунальні витрати, то відсутні правові підстави для задоволення позову про виселення ОСОБА_3 . 
Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги
13 серпня 2025року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 03 червня 2025року.
В апеляційній скарзі заявники не погодились з висновками суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення ОСОБА_3 та висловили вимогу про скасування рішення в цій частині і задоволення позову.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявників полягає у тому, що суд не звернув уваги на те, що станом на 2004рік наймачем спірної квартири була ОСОБА_6 , мати відповідача ОСОБА_4 , яка і надала згоду на вселення ОСОБА_3 у квартиру, проте згоди на її вселення від усіх членів сім`ї, як того вимагало чинне законодавство, отримано не було. Оскільки позивачі не надавали згоди на вселення ОСОБА_3 , вважали, що проживання ОСОБА_3 у квартирі є незаконним.
Наголошували також на тому, що постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021року ОСОБА_3 вже було відмовлено у задоволенні вимог про визнання за нею права користування житловим приміщенням у Спірній квартирі.
10 липня 2025року ОСОБА_4 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 03 червня 2025року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду в частині задоволення позову та висловив вимогу про скасування рішення та відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніколи не були членами сім`ї ОСОБА_9 і не мають права на користування квартирою, в якій він постійно проживає зі своєю дружиною ОСОБА_3 протягом тривалого часу.
Також стверджував, що суду не було надано доказів про те, що відповідачі чинять позивачам перешкоди у користуванні квартирою.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві ОСОБА_4 заперечив проти апеляційної скарги позивачів, заявляв, що обставини якими скаржники обґрунтовували свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачів Дніпровська міська рада також заперечила проти апеляційної скарги, заявляла, що обставини якими скаржники обґрунтовували свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції
11 вересня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 03 червня 2025року було залишено без руху.
11 вересня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
22 вересня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 
09 жовтня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 09 грудня 2025року.
09 грудня 2025року розгляд справи було відкладено на 03 лютого 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
25 серпня 1958року ОСОБА_5 отримав ордер на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 30.55кв.м. на сім`ю в кількості 5 осіб /том І а.с.28/.
ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_7 з 10 травня 1975року по 23 травня 1989року. Від шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син – ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом /том І а.с.26-27/.
Згідно наказу Придніпровської ДРЕС №208 від 10 вересня 1990року було надано дозвіл на зміну основного квартиронаймача – ОСОБА_5 , який помер, на ОСОБА_6 /том І а.с.30/. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом /том І а.с.31/.
24 жовтня 2016року між КП «ЖГ Самарського району» ДМР та ОСОБА_4 , сином ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , було укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду на квартиру АДРЕСА_1 /том І а.с.33-34/. 
Відповідно до листа КП «Житлове господарство Самарського району» ДМР від 30 грудня 2016року /том І а.с.35/ типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду на квартиру АДРЕСА_1 було укладено в двох примірниках і в п. 1.1 цього договору було зазначено членів сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Водночас, згідно листа КП «Жилсервіс-5» ДМР від 06 листопада 2024року №37, відповідно до довідки про склад сім`ї по АДРЕСА_2 основним квартиронаймачем зазначено ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку зі смертю основного квартиронаймача ОСОБА_6 договір найму укласти неможливо /том ІІ а.с.11/.
Відповідно до довідки № 978 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 01 березня 2024року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 є особою з інвалідністю, 2 група, що підтверджується посвідченням то довідкою /том І а.с.38,39/.
02 липня 2004року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 одружились, що підтверджується свідоцтвом про одруження /том І а.с.42/.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017року вселені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 . 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2020року у задоволенні позову ОСОБА_4 в частині позбавлення права користування жилим приміщенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2020року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та відмовлено їй у визнанні права на користування спірною квартирою.
Згідно свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок від 07 травня 2001року ОСОБА_3 є власницею житлового будинку в селищі Приют на території Приютської сільської ради.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2006року у цивільній справі №22-3611 від 2006року ОСОБА_3 було виселено із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. В мотивування рішення суд зазначив, що ОСОБА_3 вселилася в спірну квартиру у вересні 2004року за дозволом наймача ОСОБА_6 , але при цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які мають право користування цією квартирою, письмової згоди на її вселення не давали. Отже, ОСОБА_3 вселилась в спірну квартиру в порушення встановленого порядку.
Постановою державного виконавця від 02 березня 2017року ВП №53512995 було відкрито виконавче провадження з виконання рішення суду про вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_3 /том І а.с.76/.
Державним виконавцем неодноразово вчинялись дії щодо вселення позивачів у спірну квартиру, після чого, за деякий час позивачі знову подавали заяви про поновлення виконавчого провадження, що підтверджується актами державного виконавця та заявами ОСОБА_9 /том І а.с.77-83/. 
15 листопада 2019року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження щодо вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до квартири. 
Згідно листів поліції ОСОБА_1 неодноразово у 2018році зверталась до поліції зі скаргами на те, що не може потрапити до спірної квартири /том І а.с.89, 90/, були такі звернення і у 2024році /том І а.с.91-92/.
Відповідачкою надано суду 9 актів про не проживання позивачів у спірній квартирі за різні роки та про відсутність їх речей в квартирі /том І а.с.186-194/, а також про проживання їх по АДРЕСА_4 з 2000року.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позивачі були вселені в спірну квартиру правомірно та відповідачами чиняться перешкоди в користуванні квартирою та виснував, що та обставина, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не втратили інтерес до спірної квартири підтверджується численними рішеннями судів, а також актами державного виконавця про вселення та зверненнями позивачів до поліції щодо перешкод у користуванні квартирою.
Правову підставу для відмови у задоволенні позову в частині вимог про виселення ОСОБА_3 з квартири, суд вбачав у тім, що остання тривалий час проживає в Спірній квартирі зі своїм чоловіком, який має право проживання в цій квартирі і утримує це житло, та пов`язував це з тим, що власник квартири – орган місцевого самоврядування, немає претензій до ОСОБА_3 з приводу її права проживання у цьому житлі.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково так як судом першої інстанції при ухваленні рішення не повністю додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем – житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності – відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем – громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Згідно з положеннями статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). 
Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї право користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).
Судом першої інстанції під час розгляду справи було беззаперечно встановлено, що позивачі вселились в спірну квартиру правомірно. 
Та на підтвердження існування перешкод у користуванні квартирою позивачі вказували на неодноразові дії державного виконавця щодо вселення їх у спірну квартиру, після чого, за деякий час позивачі знову подавали заяви про поновлення виконавчого провадження та ОСОБА_1 неодноразово зверталась до поліції зі скаргами на те, що не може потрапити до спірної квартири, та вказані обставини підтверджені відповідними документальними доказами. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про існування у позивачів перешкод у користуванні квартирою та про те, що вони вправі вимагати усунення перешкод з боку відповідачів у користуванні ними Спірною квартирою.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніколи не були членами сім`ї ОСОБА_9 і не мають права на користування квартирою, в якій він постійно проживає зі своєю дружиною ОСОБА_3 вже довгий час, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали у спірній квартирі з 1983року та зазначені у п. 1.1 типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду на квартиру АДРЕСА_1 як члени сім`ї.
Посилання скарги ОСОБА_4 на те, що суду не було надано доказів про те, що відповідачі чинять позивачам перешкоди у користуванні квартирою спростовуються поясненнями сторін про наявність конфліктної ситуації з приводу користування квартирою та відповідями органів Національної поліції, з яких вбачається, що позивачі звертались до органів Національної поліції з приводу неможливості потрапити у спірну квартиру та щдо заміни замків.
Та обставина, що позивачі тривалий час не проживали у спірній квартирі і не мають у квартирі особистих речей, не є перешкодою у здійсненні ними належного їм права користування квартирою, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та колегією суддів до уваги не приймаються.
З моменту виникнення у позивачів наміру вселитися у квартиру та перешкоджання відповідачами у цьому, право позивачів було порушене, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність його поновлення шляхом вселення позивачів у квартиру.
Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що безпідставними є посилання на наявність у позивачів іншого житла, оскільки наявність у власності особи інших об`єктів нерухомого майна не є правовою підставою для відмови у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні Спірною квартирою.
Тож за наведених умов, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом. 
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги ОСОБА_4 не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.
Одночасно відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про виселення ОСОБА_3 суд першої інстанції не звернув уваги на таке.
Суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета.
Так, пункт 2 частини першої статті 186 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Крім того, пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України визначає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Ця підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який уже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018року у справі №761/7978/15-ц зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (2004 року) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, у яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України).
За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили суд зокрема виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . 
Як на підставу заявлених вимог в частині виселення ОСОБА_3 з квартири позивачі посилались на те, що станом на 2004рік наймачем спірної квартири була ОСОБА_6 - мати відповідача ОСОБА_4 , яка і надала згоду на вселення ОСОБА_3 у квартиру, проте згоди на її вселення від усіх членів сім`ї, як того вимагало законодавство, отримано не було, позивачі такої згоди не надавали.
Заразом у 2006 році судами розглядалась справа №22-3611 від 2006року, в якій з-поміж іншого було заявлено зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення, в якому позивачі також просили виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . 
Як на підставу заявлених зустрічних вимог у справі №22-3611 від 2006року позивачі посилались на те, що ОСОБА_3 вселилась у спірну квартиру у вересні 2004року за дозволом наймача — ОСОБА_6 , але при цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які мають право користування цією квартирою, письмової згоди на її вселення не давали. 
Даний спір вже був остаточно вирішений рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2006року у цивільній справі №22-3611 від 2006року та ОСОБА_3 було виселено із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення /том І а.с.45-47/.
Враховуючи наведене, підстави і предмет позову та склад учасників у даній справі і у справі №22-3611 від 2006року є тотожними, а тому є підстави для застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Отже, позов у даній справі в частині вимог про виселення ОСОБА_3 заявлено в тому числі з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, щодо якого суд уже ухвалив рішення, і це рішення набуло законної сили, а тому провадження у справі в цій частині, в якій ухвалене рішення, підлягає закриттю відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Тож за таких обставин, оскільки в цій частині спір вже вирішено, доводи апеляційної скарги позивачів про необхідність виселення ОСОБА_3 не підлягають аналізу судом апеляційної інстанції. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно частини першої статті 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Тож колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 та закриття провадження у справі в цій частині. 
В решті, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі щодо усунення перешкод позивачам у користуванні квартирою, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції частково виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України в решті залишити судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В:
Задовольнити частково апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 03 червня 2025року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 — скасувати.
Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору –Дніпровська міська рада, Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради, Самарський відділ державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 — закрити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 лютого 2026року.

Судді: