Справа № 156/1246/25 	Головуючий у 1 інстанції: Малюшевська І. Є. 	
Провадження № 22-ц/802/178/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 17 листопада 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Таліон Плюс» звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 04 листопада 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем ОСОБА_1 укладений договір кредитної лінії № 646001690 (далі – кредитний договір) в електронній формі з використанням електронного підпису, договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора XWBX. Згідно з умовами договору товариство зобов`язалося надати відповідачу кредитні кошти на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за їх користування відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі, на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», що є невід`ємною частиною договору, текст яких розміщений на сайті товариства: www.moneyveo.ua. Позичальник отримав від товариства у тимчасове платне користування кредитні кошти (з урахуванням всіх траншів) у розмірі 16 500 грн. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало свою частину умов кредитного договору у повному обсязі, 04 листопада 2024 року перерахувало кредитні кошти у зазначеному розмірі на банківську карту відповідача № НОМЕР_1 .
Однак, відповідач порушив умови договору та правила, не повернув надані йому кредитні кошти та не сплатив проценти за користування кредитом в обумовлені сторонами строки. Загальний розмір заборгованості за кредитним договором, заявлений до стягнення позивачем, становить 50 830 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 16 500 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом – 34 330 грн.
27 лютого 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладений договір факторингу № МВ-ТП/24, згідно з умовами якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 646001690 від 04 листопада 2024 року. Жодних платежів відповідач на погашення заборгованості за кредитним договором ТОВ «Таліон Плюс» не здійснював.
Ураховуючи наведене, ТОВ «Таліон Плюс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 646001690 від 04 листопада 2024 року у розмірі 50 830 грн, а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 17 листопада 2025 року позов ТОВ «Таліон Плюс» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за кредитним договором № 646001690 від 04 листопада 2024 року у розмірі 26 410 грн, з яких: 16 500 грн - заборгованість за тілом кредиту 9 910 грн - заборгованість за відсотками.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі представник позивача ТОВ «Таліон Плюс» Колінько А. В., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення позовних вимог ТОВ «Таліон Плюс».
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій справі. Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні процентів, нарахованих ТОВ «Таліон Плюс» після 27 лютого 2025 року, зробив помилковий висновок про те, що фактор (апелянт) не мав права продовжувати нарахування процентів, оскільки набув лише «наявне» право вимоги, яке виникло на дату факторингу. Цей висновок суперечить: умовам договору факторингу, який передбачає перехід і майбутніх вимог, якими проценти і є в розумінні законодавства; нормам ЦК України (ст. 514), які гарантують перехід прав кредитора у повному обсязі та на існуючих умовах договору; умовам самого кредитного договору, який продовжував діяти, а відповідач продовжував користуватися кредитними коштами. Суд першої інстанції безпідставно ототожнив дату відступлення права вимоги (27 лютого 2025 року) з датою припинення основного зобов`язання та строку дії кредитного договору, чого ні умови договору, ні закон не передбачають. Отже, ТОВ «Таліон Плюс» правомірно нараховувало проценти за базовою ставкою (1% в день) не до дати факторингу (27 лютого 2025 року), а до дати дострокового розірвання договору, що повністю відповідає узгодженому сторонами 5-річному терміну дії кредитного договору. Згідно з п. 9.1.1.7. кредитного договору, у разі затримки сплати процентів щонайменше на один місяць, кредитодавець має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту. Через систематичну несплату відповідачем процентів, ТОВ «Таліон Плюс» 18 серпня 2025 року скористалося цим правом та повідомило його про дострокове розірвання договору. Нарахування процентів не здійснювалося та здійснюватися з цієї дати в майбутньому не буде, оскільки право вимоги виникло до відповідача з цієї дати. 
Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подав.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 22 січня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 листопада 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем ОСОБА_1 укладений в електронній формі кредитний договір № 646001690, який підписаний електронним підписом відповідача шляхом відтворення одноразового ідентифікатора XWBX (а.с.20-31). Згідно з умовами кредитного договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (п. 2.1. кредитного договору). 
Загальний розмір кредиту за цим договором становить 16 500 грн. Разом із тим позичальнику на умовах та у порядку, що передбачені цим договором, можуть бути надані додаткові грошові кошти у кредит шляхом надання додаткових траншів (п. 2.2. кредитного договору). 
Пунктом 2.3. кредитного договору визначено, що кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором у розмірі, що дорівнює загальному розміру кредиту 04 листопада 2024 року (що є датою надання кредиту).
Другий та решта траншів за договором можуть бути надані позичальнику протягом дисконтного періоду кредитування на умовах передбачених цим договором. Надання кожного додаткового траншу за договором збільшує загальний розмір кредиту на суму такого траншу (п. 2.4. кредитного договору).
Згідно з п. 2.5. кредитного договору кредит надається з метою задоволення поточних споживчих потреб позичальника.
Відповідно до п. 7.1. кредитного договору рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту за всіма наданими траншами є дата закінчення дисконтного періоду кредитування – 04 грудня 2024 року, а саме протягом 30 (тридцять) днів від дати отримання першого траншу позичальником. У разі пролонгації чи поновлення дисконтного періоду рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту зміщується на відповідну дату закінчення дисконтного періоду, визначену за правилами цього договору.
Згідно з п. 7.2. кредитного договору в обов`язковому порядку сума кредиту має бути повернена позичальником не пізніше ніж протягом 30 (тридцяти) календарних днів після настання однієї з наступних обставин: 
7.2.1. закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому п. 11.1. договору;
7.2.2. ініціювання кредитодавцем дострокового розірвання/припинення дії договору, в порядку передбаченому п. 9.1.1.2. або п. 9.1.1.7. договору.
Кінцева дата повернення (виплати) кредиту – 04 грудня 2029 року (п. 7.3. кредитного договору).
Згідно з п. 7.4. кредитного договору проценти за договором сплачуються в наступному порядку: 
7.4.1. протягом дисконтного періоду кредитування позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю проценти не пізніше останнього дня дисконтного періоду кредитування. У разі продовження позичальником дисконтного періоду кредитування чи поновлення дисконтного періоду, позичальник кожен раз сплачує всі нараховані проценти не пізніше нової дати закінчення дисконтного періоду кредитування, вирахуваної відповідно до правил цього договору; 
7.4.2. після закінчення дисконтного періоду кредитування, позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти щоденно.
Згідно з п. 8.3. кредитного договору базова процентна ставка складає 1% в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування ним, що становить 365% річних.
На виконання умов кредитного договору 04 листопада 2024 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 16 500 грн, перерахувавши зазначену грошову суму на платіжну картку № НОМЕР_1 , яку відповідач вказав у заявці на отримання грошових коштів в кредит від 04 листопада 2024 року, що підтверджується довідкою ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 30 вересня 2025 року, випискою АТ «Універсалбанк» про рух коштів за банківською карткою № НОМЕР_1 за 04 листопада 2024 року. З виписки банку вбачається, що на карту № НОМЕР_1 04 листопада 2024 року здійснена операція «payway1*tr7cv» у розмірі 16 500 грн. 
27 лютого 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладений договір факторингу № МВ-ТП/24, згідно з умовами якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 646001690 від 04 листопада 2024 року. 
Витягом із реєстру прав вимог від 27 лютого 2025 року до зазначеного договору факторингу підтверджується відступлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до ОСОБА_1 (№203 у реєстрі прав вимог) за кредитним договором № 646001690 від 04 листопада 2024 року.
27 лютого 2025 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» повідомило ОСОБА_1 шляхом надсилання листа на його електронну пошту, що право вимоги за кредитним договором № 646001690 від 04 листопада 2024 року перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» згідно з укладеним договором факторингу. 
Жодних платежів відповідач на погашення заборгованості за кредитним договором ТОВ «Таліон Плюс» не здійснював.
Після того як ТОВ «Таліон Плюс» набуло права вимоги до відповідача, товариством було здійснено нарахування відсотків за кредитним договором за період з 28 лютого 2025 року по 25 липня 2025 року на суму 24 420 грн. 
18 серпня 2025 року ТОВ «Таліон Плюс» повідомило ОСОБА_1 шляхом надсилання листа на його електронну пошту про дострокове розірвання кредитного договору № 646001690 від 04 листопада 2024 року на підставі пунктів 7.2.2., 9.1.1.7. з 18 серпня 2025 року та необхідність оплати всієї суми заборгованості. 
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір кредитної заборгованості відповідача ОСОБА_1 , заявлений до стягнення позивачем, становить 50 830 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 16 500 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом – 34 330 грн. Проценти складаються із суми, яка перейшла від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» у порядку права вимоги за договором факторингу у розмірі 9 910 грн, та 24 420 грн нараховані ТОВ «Таліон Плюс» після набуття права вимоги за кредитним договором.
Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «Таліон Плюс», суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Таліон Плюс» після набуття ним у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги за кредитним договором № 646001690 від 04 листопада 2024 року до ОСОБА_1 не мало права нараховувати відсотки у порядку, встановленому договором, оскільки не є його стороною, а ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як сторона договору, відчужуючи 27 лютого 2025 року таке право вимоги на користь ТОВ «Таліон Плюс» вважало, що строк платежу за договором № 646001690 настав 27 лютого 2025 року. Суд вважав, що договір кредитної лінії № 646001690 та договір факторингу не містять умов, за якими до фактора переходить право нарахування відсотків та інших платежів на умовах кредитного договору. Оскільки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 27 лютого 2025 року відступило на користь ТОВ «Таліон Плюс» за договором факторингу право вимоги за цим кредитним договором на суму 34 495 грн, тому нарахування новим кредитором ТОВ «Таліон Плюс» відсотків після 27 лютого 2025 року суперечить правовій природі правовідносин, що утворилися між ТОВ «Таліон Плюс» та позичальником ОСОБА_1 , оскільки ним було набуто право на вимогу до боржника, яке вже виникло 27 лютого 2025 року. Тому суд вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 26 410 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 16 500 грн; заборгованість за відсотками - 9 910 грн.
Апеляційний суд не може погодитися із такими висновками суду, враховуючи наступне. 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі.
З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства чи за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
Зазвичай електронні кредитні договори підписуються за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
На підтвердження укладення кредитного договору № 646001690 від 04 листопада 2024 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» позивач надав електронний доказ в паперовій формі. Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором XWBX, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог частин 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір. 
Відповідач ОСОБА_1 у суді першої інстанції факт укладення кредитного договору з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та отримання кредитних коштів у розмірі 16 500 грн не заперечував.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно з ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). 
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України). 
Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження № 14-222цс18). 
У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що позивачем надані належні та допустимі докази, які у сукупності підтверджують укладання між сторонами кредитного договору, погодження між сторонами нарахування процентів за користування кредитними коштами та існування у позичальника заборгованості за цим договором, тому колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором на користь позивача ТОВ «Таліон Плюс», до якого згідно з умовами договору факторингу № МВ-ТП/24 від 27 лютого 2025 року, який є чинним та не визнавався судом недійсним, перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.
Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні процентів, нарахованих ТОВ «Таліон Плюс» після 27 лютого 2025 року, що становить 24 420 грн, зробив помилковий висновок про те, що фактор (ТОВ «Таліон Плюс») не мав права продовжувати нарахування процентів, оскільки набув лише «наявне» право вимоги, яке виникло на дату факторингу. Такий висновок суду суперечить: 1) умовам договору факторингу, який передбачає перехід і майбутніх вимог, якими проценти і є в розумінні законодавства; 2) нормам ЦК України (ст. 514), які гарантують перехід прав кредитора у повному обсязі та на існуючих умовах договору; 3) умовам самого кредитного договору, який продовжував діяти, а відповідач продовжував користуватися кредитними коштами. 
Суд першої інстанції безпідставно ототожнив дату відступлення права вимоги (27 лютого 2025 року) з датою припинення основного зобов`язання та строку дії кредитного договору, чого ні умови договору, ні Закон не передбачають. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, заміна кредитора в зобов`язанні не припиняє саме зобов`язання і не змінює його зміст. Змінюється лише суб`єкт, якому належить право вимоги: «У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора». 
Наведене свідчить, що ТОВ «Таліон Плюс» правомірно нараховувало проценти за базовою ставкою (1% вдень) не до дати факторингу (27 лютого 2025), а до дати дострокового розірвання договору, що повністю відповідає узгодженому сторонами 5-річному терміну дії договору. 
Згідно з п. 9.1.1.7. кредитного договору, у разі затримки сплати процентів щонайменше на один місяць, кредитодавець має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту. 
Через систематичну несплату відповідачем процентів, ТОВ «Таліон Плюс» 18 серпня 2025 року скористалося цим правом та повідомило відповідача про дострокове розірвання договору та припинило нарахування процентів за договором з цієї дати. 
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах та численних правових висновках зазначала, що право кредитодавця на нарахування процентів за кредитним договором здійснюється у межах строку кредитування, встановленого договором, і після спливу цього строку або пред`явлення вимоги про повернення кредиту це право припиняється. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 від 05 квітня 2023 року, а також у правових позиціях Верховного Суду щодо застосування статей 1048 і 1054 ЦК України. 
Враховуючи зазначене, відповідно до правової позиції Верховного Суду, право кредитодавця на одержання процентів (згідно зі статтями 1048, 1054 ЦК України) реалізується лише в межах строку кредитування, визначеного договором. А тому якщо новий кредитор отримує вимоги за договором він має ті самі права на нарахування процентів, які були встановлені договором в межах його строку дії (адже правовідносини тривають у тому ж обсязі), і після закінчення строку згідно з договором нарахування процентів припиняється. Це застосовується і до кредиторів правонаступників.
Отже, нарахування позивачем процентів за базовою ставкою (1% в день), після відступлення йому права вимоги за кредитним договором до відповідача, з огляду на те, що останній кредит не повернув та фактично продовжував користуватися кредитними коштами, здійснювалося згідно з положеннями кредитного договору, договору факторингу та ЦК України, в межах строку кредитування, включно до дати дострокового розірвання договору.
Зважаючи на вищенаведене, на підставі встановлених у цій справі обставин, а також підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором, розмір якої відповідачем не спростовано, колегія суддів дійшла висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі та з ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Таліон Плюс» належить стягнути заборгованість за кредитним договором № 646001690 від 04 листопада 2024 року у розмірі 50 830 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 16 500 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом – 34 330 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ТОВ «Таліон Плюс». Зважаючи на наведене, апеляційна скарга позивача ТОВ «Таліон Плюс» підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд цій справі оскаржуване рішення суду скасовує та ухвалює нове судове рішення, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат. 
У зв`язку із повним задоволенням позовних вимог ТОВ «Таліон Плюс», на його користь з відповідача ОСОБА_1 відповідно до ст. 141 ЦПК України належить стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп. та 3 633 грн 60 коп. за подання апеляційної скарги, а всього 6056 грн судового збору.
Щодо вирішення клопотання/заяви ТОВ «Таліон Плюс» про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.
У позовній заяві ТОВ «Таліон Плюс» порушено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 5000 грн, надавши відповідні докази.
Зазначена заява підлягає задоволенню.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлену позивачем до стягнення, посилаючись на те, що їх розмір є завищеним з огляду те, що справа про стягнення кредитної заборгованості є типовою та не складною, тому просив зменшити розмір таких витрат до 2 500 грн.
На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ТОВ «Таліон Плюс» подала до суду договір про надання правової допомоги № 5 від 02 грудня 2024 року, додаткову угоду № 1574 від 02 вересня 2025 року до зазначеного договору про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг від 02 вересня 2025 року відповідно до договору про надання правової допомоги, платіжну інструкцію кредитового переказу коштів № 95 від 02 вересня 2025 року про сплату ТОВ «Таліон Плюс» на користь АО «Ліга юридичних технологій та інновацій» 5 000 грн за надання правової допомоги відповідно до вищезгаданих договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього.
Таким чином, позивачем надано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.
У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у п. 154 рішення від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат ЄСПЛ зазначив, що за ст. 41 Конвенції він відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. Крім того, будь-яке клопотання, подане на підставі ст. 41 Конвенції, має містити конкретні суми, розбиті на пункти, і супроводжуватися необхідними документами на їх підтвердження, інакше Суд може відхилити це клопотання повністю або частково.
У п. 268 рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» за заявою № 19336/04 ЄСПЛ також нагадав, що згідно з практикою Суду заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Апеляційний суд вважає, що визначений позивачем розмір винагороди адвокату відповідає наведеним вище критеріям, а тому понесені ТОВ «Таліон Плюс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн повинні бути компенсовані відповідачем ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.
Разом з тим, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн, понесені ОСОБА_1 у суді першої інстанції, про стягнення яких він клопотав у відзиві на апеляційну скаргу, у зв`язку із задоволенням позову ТОВ «Таліон Плюс» компенсації не підлягають.
Що стосується вимоги апеляційної скарги позивача ТОВ «Таліон Плюс» про визнання такою, що втратила силу ухвалу Іваничівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2025 року про розстрочення виконання рішення суду у цій справі, то суд апеляційної інстанції згідно з положеннями ЦПК України не наділений такими повноваженнями. Крім того, зазначена ухвала може бути оскаржена окремо від рішення суду на підставі ст. 353 ЦПК України.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» задовольнити.
Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 17 листопада 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» заборгованість за договором кредитної лінії №646001690 від 04 листопада 2024 року у розмірі 50 830 (п`ятдесят тисяч вісімсот тридцять) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір у розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» понесені у суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: