ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.01.2026	м. Дніпро	Справа № 904/5555/25	

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бєлік В.Г. за участю секретаря судового засідання Голігорової Т.І., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу:
за позовом Державного підприємства "Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро "ПРОГРЕС" імені академіка О.Г. Івченка, м. Запоріжжя 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "ТАРМС", Дніпропетровська область, Нікопольський район, м. Покров 
про стягнення заборгованості за договором поставки продукції №29/09-2023/102/2023 від 29.09.2023 у загальному розмірі 900 373,11 грн. 

Представники:
від позивача: Сидорова О.А., представник;
від відповідача: Скиба В.В., адвокат; 
вільний слухач: ОСОБА_1 

ПРОЦЕДУРА:
Державне підприємство "Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро "ПРОГРЕС" імені академіка О.Г. Івченка (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, у якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "ТАРМС" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки продукції №29/09-2023/102/2023 від 29.09.2023 у загальному розмірі 900 373,11 грн., що складається з: основний борг у розмірі 585 000,00 грн., штраф 7% у розмірі 81 900,00 грн, пеня у розмірі 210 600,00 грн., 3% річних у розмірі 7 548,90 грн., інфляційні втрати у розмірі 15 324,21 грн., а також просить стягнути судові витрати, які складаються з 13 505,60 грн. судового збору.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання на 22.10.2025 о 11:00 год.
У призначене підготовче судове засідання 22.10.2025 представник відповідача не з`явився. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2025 оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 19.11.2025 о 12:00 год.
19.11.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2025 продовжено строк розгляду підготовчого провадження до 01.12.2025 включно та оголошено перерву в судовому засіданні з розгляду справи по суті до 09.12.2025 об 15:00 год. 
27.11.2025 від відповідача до канцелярії Господарського суду Дніпропетровської області надійшло клопотання про витребування доказів.
01.12.2025 від позивача через систему "Електронний суд" надійшли пояснення до клопотання відповідача.
03.12.2025 від відповідача до канцелярії Господарського суду Дніпропетровської області надійшло клопотання про відкладення судового засідання.
09.12.2025 від позивача через систему "Електронний суд" надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.
У призначене судове засідання 09.12.2025 представники сторін не з`явилися.
Судом були визначені всі необхідні обставини у справі та зібрані відповідні докази, що є підставою для закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.01.2026 о 12:00 год.
В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 06.01.2026 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті.

АРГУМЕНТИ СТОРІН
Позиція позивача
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за Відповідачем обліковувалась заборгованість в розмірі 585 000,00 грн. перед Позивачем, яка виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором поставки продукції №29/09-2023/102/2023 від 29.09.2023 щодо повної та своєчасної поставки продукції, а також штраф 7% у розмірі 81 900,00 грн, пеню у розмірі 210 600,00 грн., 3% річних у розмірі 7 548,90 грн., інфляційні втрати у розмірі 15 324,21 грн. 

Позиція відповідача
Представник відповідача в судовому засіданні визнав наявність боргу в сумі 585 000,00грн. заперечив проти стягнення штрафних санкцій та просив зменшити їх розмір як надмірний.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУТЬ 
Між Державним підприємством “Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро “Прогрес” імені академіка О.Г. Івченка (далі - ДП “Івченко-Прогрес”), правонаступником якого є Акціонерне товариство “Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро “Прогрес” імені академіка О.Г. Івченка (далі - АТ “Івченко-Прогрес”) та Товариством з обмеженою відповідальністю “НАУКОВО-ВИРОБНИЧА ФІРМА “ТАРМС” (ТОВ “НВФ “ТАРМС”) було укладено Договір поставки продукції №29/09-2023/102/2023 від 29.09.2023
Відповідно до умов Договору Відповідач зобов`язався поставити Позивачу продукцію – Круг ? 130 ЭП609-Ш (07Х12НМБФ-Ш) ТУ 14-1-931-74 у кількості 500 кг, Круг ? 230 ЭП609-Ш (07Х12НМБФ-Ш) ТУ 14-1-931-74 у кількості 500 кг та Круг ? 250 ЭП609-Ш (07Х12НМБФ-Ш) ТУ 14-1-931-74 у кількості 500 кг - код ДК 021:2015 “Сталь. Прутки”(далі-Продукція) на суму 1 170 000,00 гривень, згідно з п.1.1. Договору та Специфікації №1 до нього, а Позивач прийняти та оплатити Продукцію.
Платіжним дорученням №6925 від 16.10.2023 в порядку виконання умов п. 4.2. Договору №29/09-2023/102/2023 від 29.09.2023 Позивачем на підставі рахунку №78 від 11.10.2023 р. була здійснена передоплата за Круг ? 130 ЭП609-Ш (07Х12НМБФ-Ш) ТУ 114-1-931-74 у кількості 500 кг, Круг ? 230 ЭП609-Ш (07Х12НМБФ-Ш) ТУ 14-1-931-74 у кількості 500 кг та Круг ? 250 ЭП609-Ш (07Х12НМБФ-Ш) ТУ 14-1-931-74 у кількості 500 кг на суму 585 000,00 гривень, що становить 50% від вартості Продукції. 
Згідно з п.2.5. Договору Постачальник здійснює поставку Продукції протягом 30-45 робочих днів з моменту передоплати з можливістю дострокового постачання, з урахуванням доставки. Враховуючи умови Договору і Специфікації №1 до Договору, граничний строк поставки Продукції збіг 18.12.2023 р. 
Крім того, п.п. 3.1., 3.2 Договору закріплено, що якість поставленої Продукції повинна відповідати державним і галузевим стандартам, технічним умовам, встановлених для даного виду, Продукції та підтверджуватись відповідними документами, передбаченими чиним законодавством. 
Якість Продукції, що постачається, має підтверджуватись Сертифікатом якості Виробника, Копія Сертифікату якості, завірена підписом та печаткою зі штампом ВТК Постачальника надається Покупцеві під час доставки Продукції.
Відповідно до п.3.4. приймання Продукції Покупцем відбувається візуально на предмет наявності механічних пошкоджень Продукції. У випадку виявлення браку під час приймання Продукції або на протязі гарантійного терміну, коли приховані дефекти виявити відразу неможливо, Постачальник зобов`язується замінити на якісну продукцію протягом 20 днів, від дати отримання від Покупця повідомлення (рекламаційного акту).
За твердженням позивача, відповідач не поставив продукцію у встановлені договором строки.
31.05.2024 року ДП “Івченко-Прогрес” було надіслано листа №01.3.01/3052 з вимогою до ТОВ “НВФ “ТАРМС” здійснити поставку Продукції або у разі неможливості постачання повернути отриману передоплату в сумі 585 000,00 грн. в строк 7 (сім) днів з моменту отримання вищевказаного листа.
Листом №1 від 01.07.2024 р Відповідач повідомив про те, що постачання Продукції очікується до кінця 31.07.2024 р, а в разі непостачання Продукції у цей строк зобов`язався повернути отримані кошти. 
Згідно Накладної №56 від 25.09.2024 р. ТОВ “НВФ ТАРМС” виконало часткову поставку Продукції на суму 305 760,00 грн., а саме - Кругів марки ЭП609 Ш ? 130 ТУ 14-1-931-74 в кількості 118 кг, ? 250 в кількості 274 кг. 
За результатами вхідного контролю вищевказана продукція не відповідає хімічному складу ТУ 14-1-931-74 (Протокол результатів спектрального аналізу зразків №216 від 07.10.2024 р та Протокол результатів спектрального аналізу зразків №216 від 07.10.2024 року).
14.10.2024 року ДП “Івченко-Прогрес” листом № 01.03.01/5578 повідомило про повернення продукції невідповідної якості ТОВ “НВФ “ТАРМС” та вимогу в поверненні отриманої передоплати на наш розрахунковий рахунок. Згідно Накладної №070269 від 11.11.2024 року Пруток (круг) ЭП609-Ш ? 130 у кількості 118 кг та Пруток (круг) ЭП609-Ш ?? 0 у кількості 274 кг були поверненні ТОВ “НВФ “ТАРМС, а кошти не були повернені Позивачу.
В порядку досудового врегулювання спору, відповідно до ст. 222 ГКУ та п.9.2 Договору, Позивач звернувся до Відповідача з претензійним листом №01.12/1286 від 25.02.2025 р., з вимогою повернути перераховані грошові кошти в розмірі 585 000,00 грн. Претензія була повернена АТ “Івченко-Прогрес” поштовим відділенням у зв`язку з закінченням терміну зберігання.
Таким чином, вирішити спірне питання в досудовому порядку не має можливості.
Невиконання Відповідачем зобов`язання щодо поставки Круга ?? 130 ЭП609-Ш (07Х12НМБФ-Ш) ТУ 114-1-931-74 у кількості 500 кг, Круга ? 230 ЭП609-Ш (07Х12НМБФ-Ш) ТУ 14-1-931-74 у кількості 500 кг та Круга ? 250 ЭП609-Ш (07Х12НМБФ-Ш) ТУ 14-1-931-74 у кількості 500 кг. стало причиною звернення до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 585 000,00грн., а також штрафу 7% у розмірі 81 900,00 грн, пені у розмірі 210 600,00 грн., 3% річних у розмірі 7 548,90 грн., інфляційних втрат у розмірі 15 324,21 грн. 

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ
Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.
Договір поставки продукції №29/09-2023/102/2023 від 29.09.2023 підписаний представниками постачальника і покупця та скріплений печатками сторін.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Як визначено статтею 266 Господарського кодексу України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.
Продукція, зазначена у п.1.1 цього Договору постачається згідно Специфікації. Специфікація узгоджується сторонами і є невід`ємною частиною цього Договору (п.п.1.2, 1.3 Договору).
Відповідно до п. 1.3 Договору сторонами погоджена Специфікація № 1 від 29.09.2023, яка є невід`ємною частиною цього договору, копія якої наявна в матеріалах справи, та в якій визначене найменування та кількість продукції, її ціну, умови оплати, порядок та строк поставки тощо.
Так, відповідно до умов договору відповідач зобов`язався поставити позивачу продукцію, що визначена Специфікацією № 1 на суму 1 170 000,00 грн.
Згідно з частиною 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Пунктом 4.3. Договору встановлено, що загальна сума Договору складає 1 70 000,00 грн., в тому числі ПДВ 195 000,00 грн.
Ціна за одиницю товару наведена у Специфікації № 1 від 29.09.2023.
За приписами частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
У відповідності до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
В свою чергу, в силу частини 1 статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією зі сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.
За загальним правилом, визначеним частиною 2 вказаної норми при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.
Частиною 3 статті 538 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов`язані свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або не виконає його в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.
Суд зазначає, що вказане правило має загальний характер та розповсюджується на будь - які зустрічні зобов`язання, до яких відносяться і зобов`язання, які випливають із договору поставки.
За приписами частини 4 статті 538 Цивільного кодексу України якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.
В матеріалах справи наявний виставлений відповідачем позивачеві для оплати рахунок № 78 від 11.10.2023 на суму загальну суму 1 170 000,00 грн. з ПДВ 
За матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов вищевказаного Договору згідно рахунку № 78 від 11.10.2023, покупцем було виконано зобов`язання щодо перерахування авансу у розмірі 50 % від вартості продукції за договором №29/09-2023/102/2023 від 29.09.2023, що підтверджується платіжним дорученням № 6975 від 16.10.2023 на суму 585 000,00 грн., копія якої наявна в матеріалах справи.
Факт перерахування позивачем грошових коштів за Договором у вказаній сумі належним чином підтверджено матеріалами справи.
Поряд із цим, станом на час розгляду справи докази наявності претензій відповідача як продавця з питань здійснення оплати та/або наявного спору щодо стягнення заборгованості позивача з оплати товару (попередньої оплати) в матеріалах справи відсутні.
За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем виконані зобов`язання щодо перерахування авансу у розмірі 50 % від вартості продукції в сумі 585 000,00 грн. 
В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
При цьому, за умовами Договору та Специфікації № 1 до нього дата поставки продукції постачальником ставиться 30-45 робочих днів з моменту переплати з можливістю дострокового постачання, відтак з урахуванням дати внесення авансу у розмірі 50 % від вартості продукції за договором №29/09-2023/102/2023 від 29.09.2023, що підтверджується платіжним дорученням № 6975 від 16.10.2023 на суму 585 000,00 грн., граничним строком поставки є 18.12 2023 включно.
Заперечень щодо погоджених обсягів та строків поставки, зміст якої згідно наявних матеріалів справи визначається за даними Специфікації № 1 до Договору, сторонами суду не надано.
Докази того, що сторони узгодили інший термін поставки продукції за Договором, ніж передбачений в Специфікації № 1, в матеріалах справи відсутні.
Таким чином, враховуючи здійснену позивачем сплату авансу у розмірі 50 % від вартості продукції, у відповідача виникли зобов`язання з поставки продукції у відповідному обсязі та на суму здійсненої передплати, факт виконання яких має бути підтверджений належним чином оформленим первинним бухгалтерським документом.
Згідно зі ст. 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, документом, який підтверджує факт виконання відповідачем зобов`язання з поставки продукції позивачу, є видаткова накладна.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, зазначено позивачем в позовній заяві та відповідачем не заперечувалось, в порушення умов Договору та Специфікації № 1 ТОВ “НВФ ТАРМС” поставку продукції як в погодженому договором обсязі на суму 1 700 000,00 грн., так і в розмірі сплаченого авансу в сумі 585 000,00 грн. в порушення обумовлених строків здійснено не було.
При цьому доказів повідомлення позивача як покупця про неможливість здійснення поставки продукції, в тому числі на суму здійсненої оплати, згідно умов Договору та Специфікації №1 відповідачем також не надано.
Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як передбачено частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Доказів поставки товару відповідно до здійсненої передплати в розмірі 50% від загальної вартості Договору в установлені в строки відповідачем під час розгляду справи не надано.
Відповідно до частини 3 статті 612 Цивільного кодексу України та частин 1, 2 статті 220 Господарського кодексу України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитись від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.
Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Згідно ч. 1, 2 ст. 673 ЦК продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам. Продавець і покупець можуть домовитися про передання товару підвищеної якості порівняно з вимогами, встановленими законом
Відповідно до ч. 1 ст. 268 ГК України якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів, а у разі поставки товарів більш низької якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), покупець має право відмовитися від прийняття і оплати товарів, а якщо товари уже оплачені покупцем, - вимагати повернення сплаченої суми (ч. 5 ст. 268 ГК України). 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 678 ЦК України у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми або вимагати заміни товару.
Гарантія якості товару поширюється на всі комплектуючі вироби, якщо інше не встановлено договором (ст. 675 ЦК України).
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.
Так, за результатами аналізу наявних у справі доказів судом визначено правову природу сплаченої суми коштів в розмірі 585 000,00 грн. як передоплата, тобто кошти, які попередньо оплачені стороною договору на користь іншої сторони з метою виконання нею своїх зобов`язань.
Постановою Верховного Суду від 08.02.2019 року у справі № 909/524/18 зазначено, що правова природа зазначених коштів внаслідок невиконання будь-якою стороною своїх зобов`язань за договором - не змінюється і залишається такою доти, поки сторони двосторонньо не узгодять іншої їх правової природи або не вчинять дій, які змінять правову природу перерахованої суми.
Обумовлені законом підстави для зміни правової природи перерахованих покупцем (позивачем) коштів внаслідок непоставки продавцем (відповідачем) товару не настали, що тягне за собою правові наслідки, обумовлені часиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України.
При цьому, припис частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Тобто, наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.
В свою чергу суд зазначає, що волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Подібний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 27.08.2019 року у справі №911/1958/18.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах від 23.10.1991 року "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії", від 01.06.2006 року "Федоренко проти України" зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".
Статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.
Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії" (пункт 74), "Пономарьов проти України" (пункт 43), "Агрокомплекс проти України" (пункт 166).
Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
В свою чергу, у зв`язку з нездійсненням поставки продукції за Договором та з метою досудового врегулювання спору позивач - Державне підприємство "Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро "Прогрес" імені академіка О.Г. Івченка звернувся до відповідача з претензію №01.12/1286 від 25.02.2025 р., з вимогою повернути перераховані грошові кошти в розмірі 585 000,00 грн. Претензія була повернена АТ “Івченко-Прогрес” поштовим відділенням у зв`язку з закінченням терміну зберігання., копія якої наявна в матеріалах справи.
Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, свої зобов`язання щодо поставки продукції відповідно до умов Договору, Специфікації № 1 та здійсненої 50% передплати у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у останньго утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 585 000,00 грн. в розмірі передплати, яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання Договору в частині поставки товару/повернення позивачу суми попередньої оплати товару, відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.
Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів поставки продукції/повернення здійсненої передплати позивачу відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 585 000,00 грн. грошових коштів, які були сплачені як попередня плата позивачем за поставку продукції, відповідно до вказаного Договору, підлягають задоволенню.
Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.
З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).
У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).
Розділом 8 Договору сторони передбачили відповідальність, зокрема:
- п. 8.3. За порушення термінів поставки Продукції Постачальник зобов`язується сплатити Покупцю пеню в розмірі 0,1% вартості непоставленої в строк Продукції за кожен день прострочення, а у разі прострочення поставки продукції більше 30 днів, Постачальник додатково сплачує Покупцю штраф у розмірі 7% вартості непоставленої в строк Продукції.
Сплата вказаних штрафних санкцій не звільняє Постачальника від виконання зобов`язань по Договору.
- п. 8.8. По всіх видах зобов'язань, вимог і відповідальності Сторін за цим Договором Сторони домовилися встановити позовну давність тривалістю три роки (за винятком випадків, коли законом передбачено більш тривалу позовну давність).
Тому, за порушення строків поставки Продукції відповідно до п.8.3. Договору Відповідач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі – 210 600 грн.00 коп. за період 19.12.2023 р. по 15.06.2024 р. ( розрахунок додається), та штраф у розмірі 7% - 81 900 грн. 00 коп. 
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо поставки продукції порушенням у рамках Договору, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 15 324,91 грн. втрат від інфляції та проценти річних у сумі 7 548,90 грн. за період з 23.03.2025 по 26.08.2025, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.
У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня, проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Оскільки між сторонами в договорі не визначено строк повернення попередньої оплати, обов`язок повернути отриману передоплату, тобто виконати грошове зобов`язання у ТОВ “НВФ “ТАРМС” виник після пред`явлення йому відповідної вимоги, а саме Претензії №01.12/1286 від 25.02.2025 р., з вимогою повернути Позивачеві перераховані грошові кошти в розмірі 585 000,00 грн. 
Претензію №01.12/1286 від 25.02.2025 р. Відповідач не отримав. Поштове відправлення повернуто АТ “Івченко-Прогрес”, у зв`язку з закінченням терміну зберігання. згідно з поштовим штампом 15.03.2025 р.
Наразі, як встановлено судом, нарахування процентів річних та втрат від інфляції здійснене позивачем згідно приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України з урахуванням дати повернення претензії № 01.12/5056 від 03.09.2020 року неврученою відповідачу 15.03.2025.
З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.
За результатами перевірки нарахування заявлених до стягнення пені, штрафу, процентів річних та втрат від інфляції, судом встановлено, що розмір останніх, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства, умовам Договору і є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 7% штрафу, пені, процентів річних та втрат від інфляції підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (частина 1статті 6 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”).
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі “Гарсія Руїз проти Іспанії”, від 22 лютого 2007 року в справі “Красуля проти Росії”, від 5 травня 2011 року в справі “Ільяді проти Росії”, від 28 жовтня 2010 року в справі “Трофимчук проти України”, від 9 грудня 1994 року в справі “ХіроБалані проти Іспанії”, від 1 липня 2003 року в справі “Суомінен проти Фінляндії”, від 7 червня 2008 року в справі “Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та МесропМовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії”) свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа “Серявін та інші проти України” (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.
Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ
Щодо судового збору
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у розмірі 13 505,60 грн.
Керуючись статтями 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, - 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "ТАРМС" (53304, Дніпропетровська область, Нікопольський район, м. Покров, вул. Центральна, буд. 24; код ЄДРПОУ 36276371) на користь Державного підприємства "Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро "ПРОГРЕС" імені академіка О.Г. Івченка (69068, м. Запоріжжя, вул. Іванова, буд. 2; код ЄДРПОУ 14312921) основний борг у розмірі 585 000,00 грн., пеню у розмірі 210 600,00 грн., штраф 7% у розмірі 81 900,00 грн., 3% річних у розмірі 7 548,90 грн., інфляційні втрати у розмірі 15 324,21 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 13 505,60 грн.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено та підписано - 16.01.2026.

Суддя	 	В.Г. Бєлік