ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року	Львів	Справа № 140/3744/25 пров. № А/857/35339/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року (головуючий суддя Стецик Н.В., м.Луцьк) у справі №140/3744/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
10.04.2025 позивачка ( ОСОБА_1 ) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, в якому просила: визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в м. Києві №057250005596 від 29.12.2023 та рішення ГУ ПФУ у Волинській області, оформлене листом №15378-14307/Ж-02/80300/24 від 20.11.2024, якими позивачці відмовлено у зарахуванні до її страхового стажу наступних періодів: з 03.11.96 по 31.10.99 та з 20.10.2005 по 30.10.2005; зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області та ГУ ПФУ в м. Києві зарахувати до страхового стажу позивачки наступні періоди: з 03.11.96 по 31.10.99 та з 20.10.2005 по 30.10.2005.
Позов обґрунтовує тим, що листом ГУ ПФУ у Волинській області за №15378-14307/Ж-02/80300/24 від 20.11.2024 та рішенням ГУ ПФУ в місті Києві №057250005596 від 29.12.2023 позивачці відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Дана відмова мотивована тим, що наданих до заяви документів її загальний страховий стаж становить 9 років 10 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. До загального страхового стажу не зараховано період роботи з 03.11.1996 по 31.10.1999, відсутнє найменування підприємства при прийнятті, період виплати допомоги по безробіттю з 20.10.2005 по 30.10.2005, оскільки зазначено одна підстава запису про початок та продовження виплати. Позивачка не погоджується з такою позицією органів Пенсійного фонду України. З посилання на положення законодавства України та практику Верховного суду вказує, що формальні неточності у документах за загальним правилом не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду України щодо обмеження особи у реалізації її конституційного права на соціальний захист. Вважає, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Як наслідок зазначає, що у ГУ ПФУ у Волинській області та ГУ ПФУ в м. Києві відсутні законні підстави у відмові в зарахуванні до її страхового стажу періодів з 03.11.1996 по 31.10.1999 та з 20.10.2005 по 30.10.2005. Стверджує, що рішення ГУ ПФУ в м. Києві №057250005596 від 29.12.2023 вона отримала лише 20.11.2024 разом із листом ГУ ПФУ у Волинській області від 20.11.2024, у зв`язку із чим просила поновити їй строк на звернення до адміністративного суду.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №057250005596 від 29.12.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 03.11.1996 по 31.10.1999 та період отримання допомоги по безробіттю з 20.10.2005 по 30.10.2005. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що рішенням ГУ ПФУ в м. Києві №057250005596 від 29.12.2023 вирішено наступне.
27.12.2023 № 3948 звернулась (вебпортал) гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працює, щодо призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування». Згідно п. 1 ст. 30 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов?язаного з роботою, інвалідність з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування». Згідно п. 1 ст. 32 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією. Зокрема, для осіб з інвалідністю III групи від 52 років до досягнення особою 55 років включно, необхідно мати 13 років страхового стажу. Відповідно наданих до заяви документів про стаж (трудова книжка, свідоцтво про навчання, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, свідоцтво про розірвання шлюбу) та даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування загальний страховий стаж склав 9 років 10 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. Не зараховано до загального страхового стажу період роботи з 03.11.1996 по 31.10.1999, оскільки відсутнє найменування підприємства при прийнятті, період виплати допомоги по безробіттю з 20.10.2005 по 30.10.2005 - одна підстава запису про початок та продовження виплати.
Враховуючи вищезазначене, гр. ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» у зв?язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Відтак, вважає, що дії апелянта є правомірними, у спірних правовідносинах Головне управління діяло у відповідності до чинного законодавства та в межах своєї компетенції. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
27.12.2023 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Після реєстрації заяви та формування електронної пенсійної справи працівниками ГУ ПФУ у Волинській області, заява позивачки, відповідно до принципу екстериторіальності, була розглянута ГУ ПФУ в м. Києві №057250005596 від 29.12.2023 та позивачці відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності. Як підстава такої відмови зазначено - відповідно до наданих до заяви документів про стаж (трудова книжка, свідоцтво про навчання, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, свідоцтва про розірвання шлюбу) та даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування загальний страховий стаж позивачки склав 9 років 10 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. Не зараховано до загального страхового стажу період роботи з 03.11.1996 по 31.10.1999, оскільки відсутнє найменування підприємства при прийнятті, період виплати допомоги по безробіттю з 20.10.2005 по 30.10.2005 одна підстава запису про початок та продовження виплати.
Листом №15378-14307/Ж-02/80300/24 від 20.11.2024, у відповідь на звернення позивачки від 10.10.2024 з питань пенсійного забезпечення ГУ ПФУ у Волинській області повідомило позивачку, що при опрацюванні за екстериторіальним принципом заяви від 27.12.2023 щодо призначенні пенсії по ІІІ групі інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та доданих документів встановлено, що тривалість страхового стажу є недостатнім для призначення даного виду пенсії. ОСОБА_1 рекомендовано звернутися з усіма необхідними документами до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за місцем проживання.
Незгода позивачки із відмовою у призначенні пенсії по інвалідності, незарахування до її страхового стажу періоду роботи з 03.11.1996 по 31.10.1999 та отримання допомоги по безробіттю з 20.10.2005 по 30.10.2005, стала підставою для звернення ОСОБА_1 до суду першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Спеціальним законом, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (Закон №1058-IV).
Відповідно пункту 1 частини першої статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначається, зокрема, пенсія по інвалідності.
Як встановлено абзацом першим частини першої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Частиною другою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 30 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.
Згідно умов призначення пенсії, визначених ч. 1 ст. 32 Закону України №1058-IV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: до досягнення особою 23 років включно - 1 рік; від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки; від 27 років до досягнення особою 28 років включно - 3 роки; від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 4 роки; від 32 років до досягнення особою 33 років включно - 5 років; від 34 років до досягнення особою 35 років включно - 6 років; від 36 років до досягнення особою 37 років включно - 7 років; від 38 років до досягнення особою 39 років включно - 8 років; від 40 років до досягнення особою 42 років включно - 9 років; від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років; від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років; від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років; від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років; від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років. Особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до органів ПФУ із заявою від 27.12.2023 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України №1058-IV.
Відповідно до довідки долученої до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААВ №541948 від 06.12.2023 ОСОБА_1 має третю групу інвалідності.
Відтак, за наявності страхового стажу не менше 13 років позивачка може набути право на призначення пенсії по інвалідності, відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно з рішенням ГУ ПФУ в м. Києві №057250005596 від 29.12.2023 про відмову в призначенні пенсії за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 до її страхового стажу не зараховані період роботи з 03.11.1996 по 31.10.1999, оскільки відсутнє найменування підприємства при прийнятті, період виплати допомоги по безробіттю з 20.10.2005 по 30.10.2005, одна підстава запису про початок та продовження виплати.
В контексті таких висновків ГУ ПФУ в м. Києві, колегія суддів зазначає, що за приписами частини першої статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначеній нормі Закону №1788-XII відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (Порядок №637, зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2022 №1058) відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
Відповідно до абзацу другого пункту 1, пункт 2 Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Згідно пункту 3 Порядку N 637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, здійснивши аналіз наведених вище законодавчих приписів, колегія суддів наголошує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, показань свідків.
Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58 затверджена Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників (Інструкція №58).
Згідно із п. 1.1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до п. 1.2 Інструкції №58, трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.
Правила заповнення трудової книжки закріплені у п. 2 цієї Інструкції, та відповідно до п. 2.1 Інструкції №58, трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.
Згідно із п. 2.2 Інструкції №58, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Пунктом 2.4 Інструкції №58 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Відповідно до п. 2.12 Інструкції №58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Згідно п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що відповідальність за повноту і точність тих чи інших записів в трудовій книжці покладено на власника підприємства, установи, організації або на уповноважену ним особу, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 06.02.2018 у справі №677/277/17, від 30.09.2021 у справі №300/860/17.
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а виклав правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка подала до пенсійного органу для призначення пенсії основний документ, який підтверджує стаж роботи - трудову книжку серії НОМЕР_1 .
Згідно запису №5 трудової книжки - 03.11.1996 позивачка прийнята на посаду продавця магазину (наказ №19 від 03.11.1996), а 31.10.1999 звільнена з даної посади по ст. 38 КЗпП України (наказ №14 від 31.10.1999).
Апеляційний суд критично оцінює наведене апелянтом мотивування підстав відмови зарахування періодів роботи позивачки з 03.11.1996 по 31.10.1999 до страхового стажу (а саме: відсутнє найменування підприємства при прийнятті), оскільки дані записи в трудовій книжці позивачки містять печатку та ПІБ особи, яка його вчинила.
Починаючи з 03.02.2005 (згідно із записом №7 в трудовій книжці) ОСОБА_1 почала виплачуватися допомога по безробіттю.
З 20.10.2005 (запис №9) виплата такої допомоги позивачці була продовжена та тривала до 30.10.2005 (запис №10 трудової книжки).
Відповідно до пункту «а» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Дослідивши зміст та оформлення трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , колегія суддів наголошує, що записи, що стосуються спірних періодів (з 03.11.1996 по 31.10.1999, та з 20.10.2005 по 30.10.2005) зроблено чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та неточностей, у записах відсутні ознаки підчисток та підробок.
Відтак, набутий позивачкою трудовий стаж не повинен піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до страхового стажу.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що відповідно до ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення», органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Аналогічний обов`язок органів ПФУ встановлено і в пункті 4.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005.
Отже, перевірка достовірності виданих документів покладається й на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі або відсутність можливості їх перевірити, самі по собі не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.
При цьому, апелянтом не надано доказів, які б підтверджували той факт, що ними вчинялись певні дії щодо здійснення перевірки документів позивачки для підтвердження спірного періоду її страхового стажу.
Таким чином, проаналізувавши вищезазначені нормативно-правові акт, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 03.11.1996 по 31.10.1999 та період отримання допомоги по безробіттю з 20.10.2005 по 30.10.2005.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року у справі № 140/3744/25 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар