ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/304/22  Номер провадження 22-ц/814/4201/25	Головуючий у 1-й інстанції Путря О. Г.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Карпушин Г.Л., Чумак О.В.,
секретар Ванда А.М.,
з участю представника АТ «Українська залізниця» - Таргонської В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року, постановлену суддею Путрею О.Г.,
у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність посадових осіб Печерського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ); заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Українська залізниця»; вільна профспілка Південної залізниці,

в с т а н о в и в:
10.06.2025 ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою, у якій просив:
- здійснити судовий контроль щодо виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29.01.2024 (справа №545/304/22); 
- визнати, що бездіяльність Печерського ВДВС у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо неперерахування коштів, наявних на депозитному рахунку органу державної виконавчої служби на його користь у розумний строк є: перешкодою для виконання рішення суду, непомірно його затягує, чим порушує право на справедливий суд та майнове право; не має легітимної мети і поклало на скаржника непропорційний тягар, - а тому є неправомірною;
- застосувати норми Конституції України, як прямої дії для поновлення порушеного права та зобов`язати Печерський ВДВС у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) поновити вчинення виконавчих дій і перерахувати на його користь кошти у розмірі 17 417,96 грн.
В обґрунтування вимог скарги зазначає, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29.01.2024, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» №02 від 04.01.2022 «Про відсторонення від роботи»; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на його, ОСОБА_1 , користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 19751,61 грн. та судовий збір у розмірі 1885,60 грн.
ОСОБА_1 пред`явив виконавчі листи від 16.05.2024 на примусове виконання до Печерського ВДВС у м.Києві, де постановами державного виконавця від 13.06.2024 відкрито виконавче провадження №75296725 та зупинено вчинення виконавчих дій на підставі Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», а саме, п. 10-3, яким встановлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти), боржником за якими є АТ «Українська залізниця».
Зазначає, що боржник АТ «Українська залізниця» провів повну сплату коштів згідно із рішенням суду від 29.01.2024 року (справа №545/304/220, однак кошти державним виконавцем так і не переведено на рахунок стягувача.
Вважає, що такі дії (бездіяльність) Печерського ВДВС у м.Києві є протиправними, незаконними та вчиненими з порушенням норм чинного законодавства України, а тому просить захистити порушене право згідно із заявленими вимогами скарги. 
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 09.09.2025 у задоволенні скарги  ОСОБА_1 на дії та бездіяльність посадових осіб Печерського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) - відмовлено.
Ухвала районного суду вмотивована тим, що вимоги скарги є необґрунтованими, оскільки дії посадових осіб Печерського ВДВС у м.Києві узгоджується із приписами чинного законодавства України, зокрема, Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження».
Скаржник ОСОБА_1  оскаржив ухвалу районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та задовольнити вимоги скарги.
Із підстав, раніше детально викладених у скарзі, доводить відсутність підстав для зберігання сплачених боржником на рахунок ВДВС коштів, що не відповідає інтересам сторін виконавчого провадження та має наслідком порушення конституційних прав стягувача. 
Зазначає, що обмеження, визначені у Розділі XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», не можуть превалювати над положеннями статей 19, 41, 124, 129, 129-1 Конституції України та не надають органу ДВС повноваження не виконувати вимоги статей 18, п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» на шкоду однієї зі сторін виконавчого провадження.
Вважає, що оскаржувана ухвала районного суду створює перешкоди для виконання судового рішення та не містить належного обґрунтування підстав, якими зумовлено відхилення доводів його скарги.
Також зазначає, що районний суд безпідставно застосував положення п.3 ст.451 ЦПК України, замість п.2 наведеної норми.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.10.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 06.10.2025.
08.10.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив Печерського ВДВС у м.Києві на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. 
04.11.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшли пояснення філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Українська залізниця», у який представники товариства просили залишити без задоволення апеляційну скаргу.
21.11.2025 до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності.
У суді апеляційної інстанції представник АТ «Українська залізниця» - Таргонська В.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила залишити без змін оскаржуване судове рішення. 
Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення АТ «Українська залізниця» - Таргонської В.В. та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд установив наступне.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29.01.2024, яке залишено без змін постановою апеляційного суду від 08.05.2024, позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час відсторонення- задоволено частково. 
Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника виробничого структурного підрозділу «Полтавський центр механізації колійних робіт» філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Українська залізниця» №02 від 04.01.2022 «Про відсторонення від роботи». 
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 19751,61 грн. 
У частині стягнення середнього заробітку у межах платежу за один місяць рішення суду допущено до негайного виконання. 
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1885,6 грн.
16.05.20224 Полтавським районним судом Полтавської області видано виконавчі листи №545/304/22, які стягувачем пред`явлено на виконання до Печерського ВДВС у місті Київі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)./а.с.13, 15/
Постановами заступника начальника Печерського ВДВС у м.Київі Коваль Л.В. від 13.06.2024 відкрито ВП №75296575, №75296725 з примусового виконання виконавчих листів №545/304/22./а.с.16, 17/ 
13.06.2024 заступником начальника Печерського ВДВС у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Коваль Л.І. винесено постанови про зупинення вчинення виконавчих дій ВП №75296575, №75296725. 
Підставою для зупинення виконавчого провадження є положення Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», а саме, п. 10-3, яким встановлено, що «тимчасово, на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти), боржником за якими є АТ «Українська залізниця»./а.с.18,19/.
Згідно із листом начальника Печерського ВДВС у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Ярушевської Ірини від 28.05.2025, адресованого ОСОБА_1 , останньому повідомлено, що 08.07.2024 на депозитний рахунок відділу в межах виконавчого провадження №75296725 боржником внесено кошти зі сплати заборгованості в розмірі 15900,05 грн та в межах ВП №75296575 - у розмірі 1517,91 грн./а.с.21/.
Відмовляючи у задоволенні вимог скарги, районний суд виходив із того, що постанови заступника начальника Печерського ВДВС у м.Києві Коваль Л. І. від 13.06.2024 про зупинення вчинення виконавчих дій у ВП №75296575, №75296725 винесені з дотриманням чинного законодавства України, що узгоджується з позицією Верховного суду Україні, викладеною в постанові від 14.03.2024 у справі №159/22/22.
Із підстав викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені вимоги скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність посадових осіб Печерського ВДВС у м.Києві є необґрунтованими, а тому у задоволенні скарги слід відмовити.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та не містять доказів, які б свідчили про неправомірність дій та бездіяльності державного виконавця при примусовому виконанні судового рішення, що виключає підстави для задоволення вимог скарги. При цьому апеляційний суд враховує наступне.
За змістом статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 26.09.2024 у справі №908/314/18 протиправною бездіяльністю державного виконавця як суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.
Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Положеннями частини першої статті 13 Закону №1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII).
В пункті 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Колегія суддів зазначає, що в силу приписів зазначених положень законодавства, що регулює порядок вчинення виконавчих дій державним виконавцем, останній повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.
Отже, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується «правомірна поведінка» державного виконавця.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Водночас підпунктом 1 пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що тимчасово, на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні, зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти), боржником за якими є АТ «Укрзалізниця».
Отже, підпункт 1 пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» імперативно унормовано дії державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень, боржником за якими є АТ «Українська залізниця».
Таке зупинення та його строки встановлено на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні.
За своєю суттю воєнний стан є особливим правовим режимом, який може бути введений за певних умов на території всієї України, або окремих її місцевостях.  Підставами для введення воєнного стану може стати як збройна агресія чи загроза нападу, так і небезпека державній незалежності України, її територіальній цілісності.
Із 24.02.2022 в Україні запроваджено воєнний стан, відтоді його продовжували вже кілька разів і наразі воєнний стан в Україні триває.
Отже, на переконання суду апеляційної інстанції, у державного виконавця були визначені статтею 19 Конституції України, нормами Закону України «Про виконавче провадження» підстави для зупинення вчинення виконавчих дій щодо виконання судового рішення від 29.01.2024 у справі №545/304/22, боржником за яким є АТ «Укрзалізниця».
Подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 14.03.2024 у справі №159/22/22 та від 10.06.2024 у справі №760/9300/17-ц, які за правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковими для врахування.
Отже, зважаючи на внесені у Закон №1404-VIII зміни, встановивши, що боржником у справі є АТ «Укрзалізниця», суд першої інстанції зробив обґрунтовані висновки, що державний виконавець не міг вчиняти будь-які виконавчі дії у виконавчому провадженні, де боржником є АТ «Українська залізниця», у тому числі щодо перерахунку на користь стягувача коштів, які були перераховані боржником на депозитний рахунок ДВС.
При цьому колегія суддів ураховує, що пункт 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» (щодо мораторію) носить визначений, недвозначний характер і її неможливо тлумачити без урахування її дійсного змісту (ширше, ніж буквальний текст), так як відповідне може призвести до безпідставного та довільного пристосування норми права до поточних фактичних правовідносин та відходу від її дійсного змісту.
Доводів на спростування викладеного апеляційна скарга не містить та зводяться до довільного трактування норм права на власну користь та заперечень щодо мотивів постановлення оскаржуваного судового рішення.
Підстав вважати, що районний суд неправильно застосував приписи частини третьою статті 451 ЦПК України, колегія суддів також не вбачає, оскільки наведеною нормою врегульовано, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Із огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про те, що посадова особа органу ДВС не допускала неправомірних дій чи бездіяльності та порушення приписів Закону України «Про виконавче провадження» відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с та н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24.12.2025.

Головуючий суддя         Л.І. Пилипчук

Судді           Г.Л. Карпушин

О.В. Чумак