УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №182/6293/24 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г. 
Категорія 72 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
за участю секретаря 
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №182/6293/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, орган опіки та піклування Покровської сільської територіальної громади Нікопольського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Вельможко Олег Олександрович 
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 липня 2025 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Перекупки І.Г.
в с т а н о в и в :
У жовтні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначила, що у відповідності до рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2019 року вона з відповідачем усиновили ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.09.2020 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за якою сторони домовились про визначення місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із матір`ю - ОСОБА_1 з встановленням способу участі батька у вихованні дитини. Після затвердження мирової угоди відповідач бачив сина лише по вайберу у квітні 2020 року. Згідно рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.01.2021 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про скасування усиновлення стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У позові було відмовлено. Звернення відповідача до суду з позовом про скасування усиновлення, свідчить проте, що відповідач усвідомлення без будь-якових поважних причин не бажає виконувати батьківські обов`язки відносно малолітнього сина і не бажає бути його батьком. 
Таким чином, з боку відповідача має місце саме факт свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками відносно сина, оскільки відсутність спілкування з сином та надання нерегулярної та незначної грошової допомоги, через примусове виконання рішення про стягнення аліментів, не забезпечує ані належного розвитку дитини, ані його належне утримання. 
З урахуванням вищевикладеного просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2025 року заяву представника відповідача - адвоката Чайковської Ружени Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, орган опіки та піклування Покровської сільської територіальної громади Нікопольського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав задоволено.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду, позивач через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено норми процесуального права, а саме, розглянуто справу у порядку спрощеного провадження. Враховуючи предмет та правові підстави позову у цій справі, вона є справою, що виникають із сімейних правовідносин, а отже, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.
Вказує, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 7 частини третьої статті 376 ЦПК України). За таких обставин порушення судом першої інстанції норм процесуального права є підставою для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції та розгляд справи по суті заявлених вимог.
Вважає, що судом першої інстанції не досліджено належним чином як доказ рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2023 року, судом першої інстанції лише вказано на наявність цього доказу, а його зміст та встановлені ним обставини взагалі не досліджував та оцінював. З вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_2 звернувся з позовом про скасування усиновленої ним малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та просив внести зміни до актового запису про народження №608 від 04 серпня 2017 року шляхом виключення з актового запису відомостей про батька, а саме: « ОСОБА_2 », інші відомості просив залишити без змін. Зі змісту висновку служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 23.03.2023 року, поданого під час розгляду вказаної справи вбачається наступне: «…Службою (управлінням) у справах дітей Запорізької міської ради було здійснено акт обстеження умов проживання 19.12.2019 року після отримання листа від ССД Нікопольської РДА Дніпропетровської області з метою захисту та інтересів прав дитини. З`ясовано, що умови проживання дитини добрі. Також були проведені планові звіти від 30.12.2020, 30.12.2021 та 09.09.2022 за місцем проживання дитини, де також встановлено, що ОСОБА_4 всім забезпечений, має багато іграшок, книжок, оточений любов`ю, турботою матері та бабусі, про батька дитина нічого не може відповісти, тому що не пам`ятає його, батько з дитиною не спілкується.
Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що батько ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме не спілкується, не цікавиться життям дитини та не сплачує аліменти…Позивач жодного разу не звертався ані до служби у справах дітей, ані до суду із заявою про те, що мати дитини чинить йому перешкоди у спілкування з сином… За цих обставин, суд критично оцінює доводи сторони позивача, що відповідач чинила перешкоди батькові у спілкуванні з сином та що той був позбавлений можливості виконувати свої батьківські обов`язки…»
Встановлені судом фактичні обставини справи не свідчать про те, що погіршення стосунків між ним та дитиною сталося поза його волею, а встановлені по справі обставини вказують на те, що поведінка позивача також вплинула на його стосунки з сином. У свою чергу матеріали справи не містять доказів вжиття усиновлювачем всіх можливих способів для налагодження із усиновленою дитиною спільної мови, повернення батьківського авторитету та збереження сімейних стосунків. Звернення позивача до суду з позовною заявою про скасування усиновлення суд розцінює як свідоме небажання позивача встановити нормальні відносини з дитиною, зберегти родинний зв`язок та нести моральну та матеріальну відповідальність за життя та гармонійний розвиток усиновленої дитини».
Вважає, що вказане у даному рішенні чітко встановлює ту обставину, що відповідач свідомо та зловмисно щонайменше з квітня 2020 року до січня 2025 року ухилявся від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина і навіть після вторгнення рф жодного разу не цікавився життям сина і не намагався з ним спілкуватися, а з 2021 року взагалі вирішив через суд на підставі завідомо недостовірних даних про створення йому якихось перешкод у спілкуванні з сином та використання ним своїх батьківських обов`язків, позбавитися свого батьківства взагалі з метою, як заявив відповідач у суді, поліпшення свого матеріального становища через скасування свого обов`язку утримувати усиновлену дитину. 
Вказує, що факт звернення відповідача до суду з вищевказаним позовом про скасування усиновлення безумовно характеризує відповідача як глибоко аморальну людину, для якої його матеріальне становище більш значуще ніж благополуччя його сина, повну відсутність в нього батьківських почуттів до сина та встановлює той факт, що випралення відповідача неможливо.
Звертає увагу, що лише після звернення позивача з позовом про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2 став імітувати зацікавленість у спілкуванні з сином.
Зазначає, що судом першої інстанції проігноровано розрахунок заборгованості по аліментах, відповідно до якого відповідач за період з лютого 2020 року по лютий 2022 року сплатив лише 4 254,44, тоді як за цей період він мав сплатити 104 346,72 грн. Відповідно два роки відповідач злісно ухилявся і від обов`язку матеріально утримувати свого сина, а після лютого 2022 року з нього стягували аліменти у примусовому порядку і лише після звернення з даним позовом до суду він повністю погасив заборгованість по аліментам. 
Вважає, що судом першої інстанції помилково не взято до уваги зміст акту обстеження від 18.04.2025, яким встановлено відсутність спілкування відповідача із сином на 2025 рік, та висновок спеціаліста, яким встановлено, що у дитини відсутні сталі емоційні зв`язки з батьком, що з психологічної точки зору може бути підставами для розгляду питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .
Додає, що судом також не досліджено покази свідка ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивача та вказувала, що відповідач повністю перестав цікавитися сином з квітня 2020 року і ніяк не намагався з ним хоча б поспілкуватися чи взяти якусь учать в його вихованні аж до 2025 року. Більш того, коли судом було затверджено мирову угоду за позовом про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , відповідач не віддав всіх іграшок свого сина та заявив, що вони йому ще знадобляться, бо в нього ще будуть інші діти. Ніяких перешкод у виконанні батьківських обов`язків йому ніхто не створював і на теперішній час малолітній ОСОБА_4 категорично не бажає з відповідачем спілкуватися, та переживає негативні емоції, коли чує про відповідача та його бажання з ним спілкуватися.
Зазначає, судом першої інстанції не були досліджені докази, подані позивачем, з яких слідує, що ОСОБА_2 умисно та роками злісно ухилявся від виконання батьківських обов`язків відносно всиновленої дитини, до того ж звернувся з позовом про скасування усиновлення, щоб не сплачувати аліменти.
Вказує, що при ухваленні додаткового рішення від 05 серпня 2025 року Богунським районним судом м. Житомира порушено норми процесуального права, зокрема не повідомлено позивача про дату розгляду вказаної заяви. Таким чином суд позбавив можливості сторону позивача заперечити співмірність та доведеність заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу. 
Вважає, що судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення порушено вимоги ст.137 ЦПК України. В договорі про надання правничої допомоги №365/2024 від 14.12.2024 року відсутній порядок визначення вартості послуг та порядок оплати послуг, післяоплата наданих послуг договором не передбачається. Протокол погодження гонорару за юридичні послуги від 13.02.2025; акт приймання-передачі юридичних послуг у справі №182/6293/24 від 31.07.2025 також не містять порядку визначення вартості окремих послуг та порядок оплати послуг, післяоплата наданих послуг даними документами не передбачається. Ніяких документів щодо часу, витраченого адвокатом на виконання вказаних в акті та протоколі послуг не надано, чим грубо порушено вимогу ст. 137 ЦПК України.
Вказує, що відповідачем не надано жодних доказів реальності оплати наданих йому правничих послуг при тому, що післяоплата за надані послуги адвоката не передбачена ані вказаним договором, ані додатками до нього. Сума у 12 000,00 грн. за складання відзиву на позовну заяву тощо є безумовно завищеною та неспівмірною складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), сплата позивачем 20 000,00 грн. на користь відповідача поставить її та малолітнього сина у тяжке матеріальне становище, оскільки її зарплата складає близько 17 000,00 грн. Також неспівмірною є оплата за останнє судове засідання в сумі 2 000,00 грн., оскільки це засідання тривало менше півгодини.
Звертає увагу, що при ухваленні додаткового рішення судом не враховані правові висновки Верховного суду, зокрема постанову ВП ВС від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, постанови від 28.09.2022 у справі №529/201/20, додаткової постанови від 06.03.2019 року у справі №922/1163/18, постанови від 23.01.2025 року у справі №240/32993/23.
Враховуючи вищевикладене, просила рішення та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира скасувати.
Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 липня 2025 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2025 року скасувати.
Відповідач та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили оскаржувані рішення залишити без змін.
Треті особи в судове засідання не з`явилися хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2019 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оголошено усиновлювачами ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.99-101 т.1).
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.01.2020 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.103 т.1).
Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2023, відмовлено ОСОБА_2 у скасуванні усиновлення (а.с.104-107 т.1).
Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району визнано недоцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.192-195 т.1).
Відповідно до довідки Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області № 22 від 12.02.2025 заборгованість по аліментам ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відсутня (а.с.79 т.1).
Згідно висновку спеціаліста-психолога від 16 червня 2025 р. свідчить, що «…Індивідуальний (емоційно-вольовий, психічний, інтелектуальний) розвиток ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає віковій нормі. Малолітній ОСОБА_7 , здатен відповідно до свого віку самостійно, послідовно і усвідомлено описувати дії, події, обставини (факти), які відбуваються в його житті, висловлювати власну думку (надавати оцінку) щодо дій, подій, обставин (фактів), а також, щодо людей, з якими вони пов`язані. Рівень уяви виражений в межах норми, стихійного афективного фантазування не виявлено.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має уяву щодо усталеного образу сім`ї, до складу якої він включає себе, свою матір ОСОБА_1 та бабусю ОСОБА_6 . Батька, ОСОБА_2 в склад своєї сім`ї не включає, пояснюючи це тим, що він його не знає і не пам`ятає. У дослідженні виявлено однозначну емоційну і психологічну прихильність (близькість) дитини до матері ОСОБА_1 та бабусі ОСОБА_6 , яка обумовлена увагою, турботою, ніжністю, ласкою і любов`ю з їх боку, поряд з ними ОСОБА_7 почувається психологічно благополучно та комфортно.
Основну роль у житті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відіграє матір, ОСОБА_1 , вона має для дитини особливе значення, між матір`ю та дитиною простежується сильний емоційний зв`язок та особлива близькість. Значимість батька, ОСОБА_2 , для дитини, в ході проведеного дослідження, не виявлена. Як показують результати дослідження, відношення (ставлення) ОСОБА_7 до кожного з батьків сформовано дитиною самостійно, спираючись на власний досвід взаємодії з ними.
Місцем проживання, яке ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах окремого проживання батьків асоціює з поняттям «власна домівка», в якому відчуває себе благополучніше (більш комфортно, впевнено, спокійно, затишно, захищено, радісно), є місце в якому він проживає з матір`ю ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_6 , які є найбільш близькими і значущими для нього, які задовольняють всі його природні та соціальні потреби.
З точки зору забезпечення відчуття благополуччя та психологічного комфорту дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи його індивідуальний (емоційно-вольовий, психічний, інтелектуальний) розвиток та вікові особливості, зазначені у висновку спеціаліста, а також відсутність сталих емоційних зв`язків з батьком, спроба відмови батька ОСОБА_2 , від дитини та відсутність відповідального батьківства - створює загрозу емоційному здоров`ю дитини, та не відповідають її інтересам, що з психологічної точки зору може бути підставами для розгляду питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 (а. с. 207-214 т.1).
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків свідомо, а в даному випадку винна поведінка відповідача не встановлена, крім того це остаточно розірве зв`язок дитини з батьком, а позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і тільки за наявності вини в діях батька.
Задовольняючи заяву представника відповідача та стягуючи витрати на правничу допомогу, суд врахував складність справи та значення для учасників, обсяг наданих послуг та витрачений час, принцип розумності та справедливості та вважав, що достатнім буде розмір відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн.
Колегія суду не в повній мірі погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.
Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, заперечення відповідачем щодо позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
З урахуванням вищевикладеного, оскільки поведінка відповідача загалом свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки, а також з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, апеляційний суд дійшов переконання, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового (крайнього) заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина ОСОБА_4 , є обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батьків від виконання їхніх батьківських обов`язків.
У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Крім того, позивачем під час розгляду справи не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини в разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.
Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов`язків, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову зазначивши відповідні мотиви, однак розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, що призвело до порушення норм процесуального права.
Статтею 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
За змістом указаних процесуальних норм у порядку спрощеного позовного провадження судом розглядаються малозначні справи чи справи незначної складності та визначеної пріоритетності, за виключенням справ, які повинні бути розглянуті судом у порядку загального позовного провадження.
До справ, які підлягають обов`язковому розгляду за правилами загального позовного провадження віднесені, зокрема, справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.
Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.
Отже, справи у спорах про позбавлення батьківських прав мають розглядатися судом за правилами загального позовного провадження.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року в справі №682/2454/22.
Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані правові норми та розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, хоча враховуючи предмет та правові підстави позову в цій справі, вона є справою, що виникає із сімейних правовідносин, а отже, відповідно до п.1 частини четвертої ст. 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.
За положеннями п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Отже, неправильне застосування судом норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог з підстав зазначених вище (п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України). 
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, серед іншого, як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.(ч. 4 ст. 137 ЦПК України)
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (ч. 5 ст. 137 ЦПК України)
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Одним із принципів цивільного судочинства є принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Критерії співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката визначені у частині 4 статті 137 ЦПК України.
Згідно з частиною 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 357/380/20)
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
В апеляційній скарзі представник скаржника вказував на те, що додаткове рішення суду ухвалене судом першої інстанції за відсутності сторони позивача, що порушує принцип змагальності сторін, право на публічний розгляд справи та право на захист.
Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. 
З матеріалів справи вбачається, що про судове засідання 05 серпня 2025 року з розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення сторона позивача повідомлена не була. Також судом взято до уваги, що неповідомлення судом сторони позивача про розгляд вказаної заяви позбавило їх можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК.
З урахуванням наведеного, а також положень статті 12 ЦПК, за змістом якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, за якими учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням положень статей 223, 270 ЦПК України, з яких слідує, що для розгляду місцевим судом заяви про ухвалення додаткового рішення, важливим є факт належного повідомлення учасників справи та достатність у справі матеріалів для розгляду справи для ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира та ухвалити нове, про часткове задоволення заяви представника відповідача- адвоката Чайковської Р.А.
Під час розгляду справи було встановлено, що 31.07.2025 р. адвокат Чайковська Р.А., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала заяву про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Вельможко О.О., до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, орган опіки та піклування Покровської сільської територіальної громади Нікопольського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заяви вказала, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25.07.2025 у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав було відмовлено, але судом не було вирішено питання про розподіл витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.
На підтвердження понесених витрат до заяви ОСОБА_8 надала Договір про надання правничої допомоги № 365/2024 від 14.12.2024; Протокол погодження гонорару за юридичні послуги від 13.02.2025; Акт приймання-передачі юридичних послуг у справі №182/6293/24 від 31.07.2025 р.
Дослідженням матеріалів цивільної справи встановлено, що слухання справи відбулося протягом чотирьох засідань, при цьому засідання тривали 20.03.2025 - 11 хв, 25.06.2025 – 1.20 год, 30.04.2025 – 2.20 год, 25.07.2025 – 28 хв.
Також адвокатом були підготовлені відзив на позовну заяву, адвокатські запити, складено ряд процесуальних документів.
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.Вважає, що заявлений розмір понесених судових витрат на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн є необґрунтованим та таким, що не відповідає принципу розумності, не є співмірним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг.
На думку колегії суддів, 20 000,00 грн як розмір судових витрат за написання відзиву, адвокатських запитів, складання ряд процесуальних документів, участь у судових засіданнях є безпідставним та невиправдано завищує загальний розмір витрат на правову допомогу, що не відповідає критерію співмірності наданих послуг та спірним правовідносинам.
Відтак, колегія суддів приходить до переконання, що розмір судових витрат на правову допомогу необхідно зменшити з 20 000,00 грн до 10 000,00 грн, що відповідатиме критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, які стягнути із позивача.
Керуючись ст.367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Вельможко Олег Олександрович, задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 липня 2025 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 січня 2026 року.

Головуючий Судді