ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2026 року
м. Київ
справа № 490/5793/18
провадження № 51-3268км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 13 травня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018150020001061 від 17 березня 2018року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, який проживає за адресою:  АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 301, ч. 3 ст. 301, ч. 1 ст. 155 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 301, ч. 3 ст. 301 КК України, та призначено покарання за ч. 2 ст. 156 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років, за ч. 3 ст. 301 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною із завантаженням будь-якої інформації на Інтернет-ресурси загального користування строком на 3 роки, за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 301 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 301 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання цих покарань остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною із завантаженням будь-якої інформації на Інтернет-ресурси загального користування строком на 3 роки.
Цим же вироком ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України (в редакції Закону № 600-VI від 25 вересня 2008 року) та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні наявний склад кримінального правопорушення.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення провадження, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку,у період з червня 2017 року до 11 жовтня 2017 року ОСОБА_6 , свідомо припускаючи, що ОСОБА_7 не досягла 14 річного віку (є малолітньою), з метою розпалювання у тої статевого інстинкту, під час переписки у месенджерах вимагав (наполегливо спонукав) її до демонстрації своїх оголених статевих органів. Крім того, під час цієї ж переписки ОСОБА_6 вів з ОСОБА_8 цинічні бесіди, зокрема, щодо орогенітальних контактів, а приблизно у серпні 2017 року - почав навчати її діям під час таких контактів.
Після припинення відносин з ОСОБА_9 , всупереч її волі, ОСОБА_6 повівся таким чином.
14 березня 2018 року о 06:45, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з метою розповсюдження інформації порнографічного характеру з використанням образів ОСОБА_10 створив на Інтернет-ресурсі «ІНФОРМАЦІЯ_4» сторінку « ОСОБА_11 », доступ до змісту якої організував через акаунт з логіном ІНФОРМАЦІЯ_3 та заблокував паролем НОМЕР_1 . Надалі в період часу з 14 по 19 березня 2018 року завантажив до цього розділу електронного ресурсу 57 електронних документів, серед яких, документи з візуальною формою наочних образів та відеообразів, які є інформацію порнографічного характеру.
Керуючись помстою за те, що ОСОБА_9 не забажала продовження їхніх стосунків, аби висміяти її перед однокласниками, він вирішив надати однокласнику останньої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , можливості спостерігати візуальну форму вказаних електронних документів, що містять інформацію про ОСОБА_13 порнографічного характеру.
Реалізуючи цей умисел, 19 березня 2018 року о 10:56 ОСОБА_6 надіслав ОСОБА_12 посилання на акаунт з логіном ІНФОРМАЦІЯ_3 та вказаний пароль. Проте, реалізувати свій злочинний намір ОСОБА_6 не вдалось через обставини, які не залежать від його волі, а саме - через те, те, що відомості про логін та пароль, отримані ОСОБА_12 , виявились некоректними, через що доступ до відповідних електронних документів за їхньою допомогою ОСОБА_12 отримати не вдалося.
Пізніше ОСОБА_6 вирішив надати можливості спостерігати візуальну форму вказаних електронних документів, що містять інформацію про ОСОБА_13 в формі порнографічного матеріалу, матері ОСОБА_14 , з метою шантажу останньої тим, що в разі заборони його стосунків із неповнолітньою вказані електронні документи будуть доступними для публічного перегляду.
Реалізуючи цей умисел, ОСОБА_6 19 березня 2018 року об 11:33 надіслав ОСОБА_15 посилання на акаунт з логіном ІНФОРМАЦІЯ_3 та вказаний пароль, внаслідок чого остання отримала можливість спостерігати візуальну форму вказаних електронних документів.
Крім того, органом досудового розслідування (за обставин, детально наведених у судовому рішенні) ОСОБА_6 обвинувачувався також і в тому, що у період часу з січня по березень 2018 року він, достовірно знаючи, що ОСОБА_9 є неповнолітньою, неодноразово вступав з нею у статеві відносини природним та неприродним способом.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6  залишив без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2023 року - без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та призначити йому остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що він раніше не був засудженим за аналогічними злочинами, після затримання інших правопорушень також не вчиняв, утримується під вартою у СІЗО в неналежних умовах, а під час обстрілів м. Миколаєва в камері неодноразово вибивало скло. У зв`язку з його тривалим перебуванням під вартою починаючи з квітня 2018 року та погіршенням стану здоров`я просить застосувати до нього ч. 5 ст. 72 КК України. Звертає увагу суду, що він має двох дітей і мати похилого віку, які потребують допомоги. Уважає, що судами попередніх інстанцій при призначенні остаточного покарання безпідставно не застосовано принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим. Також стверджує, що суд апеляційної інстанції порушив його право на останнє слово.
Письмові заперечення на касаційну скаргу сторони захисту від інших учасників до Суду не надходили.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Інших учасників справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак в судове засідання вони не з`явилися, поважність причин неприбуття не повідомляли. Засуджений і його захисник подали до Суду клопотання про здійснення касаційного розгляду за їх відсутністю.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та кваліфікація дій засудженого в касаційному порядку не оспорюються. Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що сторона захисту фактично порушує питання про недотримання судами попередніх інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
За правилами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.
Призначаючи  ОСОБА_6 покарання, суди дотрималися загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України.
Так, місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів, характер та конкретні обставини його скоєння; ставлення обвинуваченого до вчиненого (не визнання винуватості, перекладання провини на потерпілу та її мати), відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання (рецедив злочинів), а також обставини, що підвищують ступінь суспільної небезпечності вчинених ним діянь (навмисне ставлення обвинуваченого до віку потерпілої, приниження останньої, розповсюдження порнографічної продукції серед неповнолітніх осіб, несприятливі наслідки від його дій для потерпілої у вигляді ранніх статевих зв`язків, що ставить під загрозу її соціальне буття та її безпечний соціальний розвиток); дані про особу винуватого, який на обліках в лікарів психіатра або нарколога не перебуває, однак є схильним до вчинення розпусних дій відносно неповнолітніх, маючи не зняті й не погашені судимості, вчинив нові умисні злочини щодо малолітньої особи. 
З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов слушного висновку, що  ОСОБА_6 необхідно призначити покарання за ч. 2 ст. 156 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років, за ч. 3 ст. 301 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною із завантаженням будь-якої інформації на Інтернет-ресурси загального користування строком на 3 роки, за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 301 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципам справедливості та співмірності вчиненому, а також сприятиме запобіганню скоєнню ним нових кримінальних правопорушень.
Погоджується з такими висновками і колегія суддів касаційного суду.
У той же час, суд першої інстанції встановив, що відповідно до ст. 49 КК України строки давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 301 КК України закінчилися, а тому в силу приписів ч. 5 ст. 74 КК України звільнив останнього від покарання.
Водночас, вирішуючи питання про призначення  ОСОБА_6 остаточного покарання у межах своїх дискреційних повноважень, місцевий суд правомірно керувався ч. 1 ст. 70 КК України, яка передбачає можливість як поглинення менш суворого покарання більш суворим, так і повного чи часткового складання призначених покарань. Тож цей суд, урахувавши, що за обставин кримінального провадження призначення покарання в межах санкції одного із злочинів, що входять до складу сукупності, означатиме, що вчинення іншого злочину залишатиметься без суттєвих наслідків, і з огляду на ставлення ОСОБА_6 до скоєного (відсутність розкаяння), дійшов слушного висновку про призначення остаточного покарання саме шляхом часткового складання, а не його поглиненням.
Верховний Суд вважає, що призначене судами покарання не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання. Тобто Суд не вбачає підстав уважати це покарання явно несправедливим через суворість.
До того ж посилання засудженого у своїй касаційній скарзі на тримання його під вартою у камері 7,5 кв.м., а також і те, що під час обстрілів у його камері неодноразово було вибито вікна, що погіршило його психологічний стан, не впливають на призначене покарання як за кожен із вчинених ним злочинів, так і на остаточне покарання за їхньою сукупністю.
Варто зауважити, що кримінальний процесуальний закон визначає правові підстави та порядок затримання особи, обрання щодо неї запобіжного заходу у виді взяття під варту, продовження строків тримання під вартою і встановлює гарантії дотримання загальних засад кримінального провадження. Водночас умови тримання під вартою, зокрема додержання санітарно-гігієнічних норм, надання ув`язненим медичної допомоги, їх матеріальне й соціально-побутове забезпечення регулюються окремим нормативно-правовим актом - Законом України «Про попереднє ув`язнення». 
Недотримання положень зазначеного Закону може тягнути втручання у рішення судів, прийняті за результатами розгляду кримінального провадження по суті, лише у випадках, коли воно вплинуло на допустимість доказів обвинувачення, на яких ґрунтується вирок, призвело до порушення права обвинуваченого на захист або інших процесуальних прав настільки, що наслідки цих порушень нівелюють результати судової процедури.
У той же час, як убачається з матеріалів кримінального провадження, умови тримання ОСОБА_6 під вартою жодним чином не стосуються порядку одержання доказів, поданих стороною обвинувачення і використаних судом у вироку. Отже, наведена засудженим обставина не вплинула і не могла вплинути на законність чи обґрунтованість судових рішень та не є підставою для втручання у них за результатами касаційного перегляду.
До того ж не заслуговують на увагу й посилання ОСОБА_6 на наявність у нього певних захворювань, оскільки якщо дійсно будуть встановлені захворювання, які перешкоджають виконанню призначеного йому покарання (за умови їх належного підтвердження), то це може слугувати самостійною підставою для звільнення останнього від відбування покарання відповідно до ст. 84 КК України та є окремим предметом дослідження й оцінки суду.
Крім цього, усупереч доводів касаційної скарги, до ОСОБА_6 були застосовані приписи ч. 5 ст. 72 КК України і зараховано йому в строк покарання період попереднього ув`язнення з 06:15 17 квітня 2018 року до моменту набрання законної сили цим вироком - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Отже, призначене ОСОБА_6 покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації, є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Що стосується доводів касаційної скарги стосовно порушення апеляційним судом права ОСОБА_6 на останнє слово, то вони також не заслуговують на увагу.
Як убачається зі змісту технічного запису судового засідання в апеляційному суді 13 травня 2025 року, під час тривалого виступу ОСОБА_6 на стадії пояснень по суті апеляційної скарги, а потім у судових дебатах (близько 15 і 10 хв відповідно), головуючий суддя неодноразово робила останньому зауваження з приводу звернення його виступів до інших учасників процесу щодо обставин, які не стосуються кримінального провадження. Після цього головуючий суддя надала обвинуваченому останнє слово, втім коли останній почав повторювати сказане ним раніше, колегія суддів апеляційного суду прийняла рішення про видалення до нарадчої кімнати.
Тож засуджений повною мірою скористався своїм правом на відстоювання власної позиції, тому, на переконання Верховного Суду, апеляційним судом не було допущено жодних порушень вимог КПК України.
Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій є законними й обґрунтованими, належним чином вмотивованими, і в повній мірі відповідають приписам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду - ст. 419 цього Кодексу, тому касаційні доводи в цій частині теж неприйнятні.
У той же час, касаційна скарга не містять посилань на такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення під час розгляду кримінального провадження.
Отже, ураховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскаржених судових рішень, касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 13 травня 2025 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_3