КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
29 січня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/2931/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі відповідача ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Клок Валентини Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 ,
на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Підпалого В. В.
від 13 січня 2023 року
у цивільній справі № 757/48892/20-ц Печерського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини,
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, в обґрунтування якого зазначала, що шлюб між нею та відповідачем розірвано 17.02.2005. Від спільного подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, тому вона вимушена поставити питання про стягнення аліментів в судовому порядку. На даний час донька є повнолітньою, навчається на факультеті № 3 Донецького юридичного інституту МВС України на денній формі навчання та не має змоги влаштуватись на роботу.
Посилаючись на викладене, просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 16.11.2020 і до досягнення донькою 23-х років за умов, що вона буде продовжувати навчання.
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 січня 2023 року позов задоволено.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01.08.2024 виправлено описку у вказаному рішенні.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року заяву адвоката Клок В. В. в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 13.01.2023 у даній справі залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі адвокат Клок В. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
Стверджує, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення з грубим порушенням норм процесуального права, оскільки розгляд справи відбувся за його відсутності та без належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, що позбавило його права на захист та подання відзиву. Апелянт наголошує, що про існування оскаржуваного рішення йому стало відомо лише 03 березня 2025 року з матеріалів виконавчого провадження, при цьому судом ігнорувалися його електронні звернення від 09.04.2021 та 05.05.2021 з проханням надати матеріали справи, а судова кореспонденція поверталася з відмітками про неправильну адресу або відсутність адресата. Сторона відповідача звертає увагу на те, що позивач ввів суд в оману щодо ухилення батька від утримання доньки, оскільки апелянт добровільно та систематично сплачував кошти на її утримання, оплачував навчання в університеті, оренду житла та надавав готівку, що підтверджується банківськими виписками та квитанціями. Апелянт зазначає, що суд не врахував істотних обставин, а саме наявності у нього на утриманні іншої малолітньої дитини, 2017 року народження, непрацюючої дружини, яка перебуває у декретній відпустці, а також факту утримання ним тяжкохворої матері, яка померла у 2022 році. Також апелянт вказує на наявність у нього значних фінансових зобов`язань за іпотечним кредитом (програма «єОселя») та витрат на оренду житла у зв`язку з проходженням військової служби, що у сукупності з присудженим розміром аліментів (1/4 частки доходу) ставить його у скрутне матеріальне становище та порушує права інших утриманців. Апелянт вважає, що оскільки донька вже закінчила навчання 30.06.2023 та працевлаштована, а він добровільно виконував обов`язок з її утримання протягом спірного періоду, підстави для примусового стягнення аліментів за рішенням суду відсутні.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.
Позивач в судове засідання не з`явилась, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. 
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення відповідача ОСОБА_1 дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Щодо доводів скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи та необізнаності останнього про наявність судового спору.
Матеріалами справи підтверджується, що суд першої інстанції вживав усіх передбачених ЦПК України заходів для належного повідомлення відповідача про відкриття провадження та призначення справи до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Судова кореспонденція направлялася за зареєстрованим місцем проживання/служби відповідача ( АДРЕСА_1 ), що підтверджується конвертами з відмітками поштового відділення «неправильна адреса» (квітень 2021 року) та «адресат відсутній за вказаною адресою» (грудень 2021 року) (а.с. 24, 25, т. 1). Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.
Доводи апелянта про те, що він дізнався про існування судового рішення лише 03.03.2025, повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Так, на а.с. 18-19 (т. 1) містяться роздруковані електронні звернення відповідача від 09.04.2021 та 05.05.2021, подані через підсистему «Електронний суд». У змісті цих звернень відповідач особисто підтверджує свою обізнаність про відкриття провадження у справі № 757/48892/20-ц на підставі ухвали від 24.11.2020, посилаючись на дані Єдиного державного реєстру судових рішень. Заочне рішення було ухвалено лише 13.01.2023. Тобто, з моменту, коли відповідач достовірно дізнався про наявність справи (квітень-травень 2021 року), і до моменту ухвалення рішення минуло майже два роки. Протягом цього часу відповідач, діючи добросовісно та розсудливо, мав об`єктивну можливість ознайомитися з матеріалами справи безпосередньо в суді, скористатися послугами представника або відслідковувати рух справи через веб-портал судової влади, однак не вчинив жодних активних дій для реалізації своїх процесуальних прав.
Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці наголошує, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» (від 03 квітня 2008 року) Суд зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Крім того, у справі «Каракуця проти України» (Karakutsya v. Ukraine, заява № 18986/06) та «Олександр Шевченко проти України» (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine, заява № 8371/02) Європейський суд зазначив, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Таким чином, особа, яка добросовісно користується своїми правами, знаючи про наявність відкритого провадження, зобов`язана цікавитися його перебігом. Пасивна поведінка відповідача, який знав про судовий процес з 2021 року, але свідомо ігнорував його до 2025 року, не може трактуватися як порушення судом права на доступ до правосуддя.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно провів заочний розгляд справи, а доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими та свідчать про намагання виправдати власну процесуальну бездіяльність.
Щодо вирішення спору по суті колегія суддів виходить з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги та ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив із того, що донька сторін на момент звернення до суду досягла повноліття, однак продовжувала навчання на денній формі, у зв`язку з чим потребувала матеріальної допомоги, яку відповідач, будучи працездатною особою, мав можливість надавати. Суд керувався положеннями статей 199, 200 Сімейного кодексу України, й встановивши юридичний факт продовження навчання дитиною віком до 23 років та потребу в матеріальному забезпеченні, а також відсутність у матеріалах справи доказів наявності у відповідача інших утриманців чи непрацездатності (оскільки відповідач не скористався правом на подання відзиву), суд дійшов висновку про спроможність відповідача сплачувати аліменти у розмірі частини всіх видів заробітку. Суд першої інстанції зазначив, що визначений розмір аліментів відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а також є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Рішення суду мотивоване презумпцією обов`язку батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, за умови можливості надання такої допомоги.
Колегія суддів погоджується з такими висновкам з наступних підстав.
Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Системний аналіз ст. 199 СК України вказує на те, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент звернення позивача до суду (листопад 2020 року) та на час ухвалення оскаржуваного рішення донька сторін досягла повноліття, однак продовжувала навчання на денній формі у Донецькому юридичному інституті МВС України (що підтверджується довідкою закладу освіти), у зв`язку з чим не мала можливості самостійно заробляти на життя та потребувала матеріальної допомоги.
Відповідач ОСОБА_1 є особою працездатного віку, військовослужбовцем, проходить службу у м. Києві, має постійний дохід та фізично здоровий.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці, яка продовжує навчання, у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу).
Доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача фінансової можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та такі, що не підтверджені належними доказами, з огляду на наступне.
Апелянт посилається на те, що у нього на утриманні перебуває малолітня донька від іншого шлюбу (2017 р.н.) та дружина. Колегія суддів зауважує, що сам по собі факт народження другої дитини не звільняє батька від обов`язку утримувати старшу дитину, яка продовжує навчання. Відповідно до сталої практики Верховного Суду, народження дитини у новому шлюбі не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів чи звільнення від їх сплати, якщо не доведено, що сплата аліментів ставить платника у скрутне матеріальне становище. Апелянтом не надано доказів того, що його доходи (як військовослужбовця) є настільки низькими, що сплата частини доходу на користь старшої доньки призведе до того, що молодша дитина буде забезпечена нижче прожиткового мінімуму.
Доводи апелянта про те, що на його утриманні перебувала хвора мати, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки, як зазначає сам апелянт і що підтверджується свідоцтвом про смерть, його мати померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскаржуване рішення суду було ухвалено 13.01.2023 року, тобто через рік після смерті матері. Отже, на момент ухвалення рішення суду у відповідача вже був відсутній обов`язок щодо утримання матері, і ця обставина не могла впливати на його майновий стан під час вирішення спору судом. Крім того, матеріали справи не містять доказів (рішення суду про стягнення аліментів на користь матері, договорів довічного утримання тощо), які б підтверджували юридичний обов`язок або фактичне понесення витрат на утримання матері у розмірах, що унеможливлюють сплату аліментів на доньку.
Апелянт стверджує, що несе витрати на оренду житла у м. Києві. Однак ці доводи суперечать матеріалам справи та змісту самої апеляційної скарги, де апелянт зазначає свою адресу проживання/реєстрації як: АДРЕСА_1 . Зазначена адреса є адресою розташування військової частини. Апелянтом не надано суду договору оренди житла, квитанцій про сплату орендної плати за період, що охоплюється спором (2020-2023 роки), які б підтверджували його реальні витрати та їх вплив на платоспроможність.
Посилання апелянта на укладення кредитного договору за програмою «єОселя» від 13 червня 2024 року не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вказаний правочин був вчинений відповідачем через півтора року після ухвалення оскаржуваного рішення суду (13.01.2023). Суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах тих обставин, які існували на час його ухвалення. Наявність нових фінансових зобов`язань, які відповідач добровільно взяв на себе у 2024 році, не спростовує висновків суду та не підтверджує неплатоспроможність у спірний період (2020-2023).
Доводи апелянта про добровільну сплату коштів (перекази на картку, готівка) не спростовують висновків суду про наявність обов`язку сплачувати аліменти. Ці платежі можуть бути враховані виконавчою службою при розрахунку заборгованості, але не скасовують сам обов`язок, встановлений законом (ст. 199 СК України), який має бути формалізований рішенням суду для гарантування прав дитини на випадок припинення добровільної допомоги.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідач, будучи військовослужбовцем, має стабільний та гарантований державою дохід. Стягнення аліментів у розмірі частини заробітку є співмірним з доходами відповідача як військовослужбовця, забезпечуючи при цьому достатній рівень матеріальної підтримки дитини, яка навчається і не покладає на відповідача надмірного тягаря, який би загрожував його існуванню.
Довід апелянта про те, що донька завершила навчання 30 червня 2023 року, не впливає на законність рішення суду, ухваленого 13 січня 2023 року. На дату ухвалення рішення донька була студенткою і потребувала допомоги. Правові наслідки завершення навчання регулюються частиною 2 статті 199 СК України (припинення права на утримання) та реалізуються на стадії виконання судового рішення, а не шляхом скасування законного та обґрунтованого судового акту.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Клок Валентини Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 02 лютого 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов