Дата документу 13.01.2026 Справа № 753/12985/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 753/12985/24
Провадження №22-ц/807/254/26
Головуючий в 1-й інстанції – Скользнєва Н.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ганчевої Марії Андріївни на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 06 жовтня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років,- 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_1 , за результатами розгляду якої позивачка просила: стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 трьох років (а.с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 20.10.2018 року вона знаходиться у шлюбі з ОСОБА_1 . Від шлюбу мають малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає з нею та знаходиться на її утриманні. Спільне життя не склалося з причин відсутності спільних інтересів, взаєморозуміння та різних поглядів на життя на даний момент сторони проживають окремо, а в суді розглядається справа № 331/3219/24 про розірвання шлюбу. Добровільної згоди щодо сплати аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною 3-х років між сторонами не досягнуто, тому позивачка змушена звернутись до суду з вказаним позовом.
На підставі викладеного, просила суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти на своє утримання у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, з моменту подання позову і до 26.11.2024 року.

Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2025 року, позов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ), задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 03 липня 2024 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ганчевої Марії Андріївни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачкою не доведено наявність можливості у відповідача утримувати дружину до досягнення дитиною трьох років. Крім того, при ухваленні рішення не враховано , що дитина зареєстрована за однією адресою із відповідачем. 

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99840,00 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3328,00 грн. (3328,00 грн. Х 30 = 99840,00 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 20 жовтня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходяться у шлюбі, який зареєстрований Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізької області, актовий запис № 672. (а.с. 7)

Від шлюбу мають малолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8)

Позивачка та син проживають разом за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №3002-5002274530 від 05.04.2024 та № 3002-5002274505 від 26.10.2022. (а.с. 9-11)

Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва, який видано 30 липня 2024 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення повноліття дитини, починаючи з 30 червня 2024 року. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120695000)

04.08.2025 зазначений судовий наказ пред`явлено до виконання. (а.с. 189-193)

Відповідно до платіжних інструкцій про сплату грошових коштів ОСОБА_1 добровільно сплачував аліменти на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у період з березня 2024 року по липень 2025 року. (а.с. (а.с.90-99, 169-174)

ОСОБА_1 з 27.07.2018 по 11.07.2025 проходив військову службу за контрактом у військовій частині № НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_8 на посаді головний сержант. (а.с. 29, 176)

07.04.2025 у ОСОБА_1 від іншої жінки – ОСОБА_4 , народився ще один син – ОСОБА_5 . (а.с. 175)

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини № НОМЕР_3 № 190 стд від 11.07.2025 контракт з ОСОБА_1 розірвано з 11.07.2025, а його звільнено у зв`язку зі звільненням з полону (а.с. 176).

14.03.2025 ОСОБА_1 за програмою «Вдома» отримав трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 . (а.с. 209, 216).

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент винесення рішення контракт на проходження військової служби з відповідачем розірвано, але суду не надано доказів того, що відповідач не має матеріальної можливості сплачувати аліментів на утримання дружини. Щодо заперечення відповідача про досягнення дитиною трирічного віку на момент винесення рішення, суд зазначає, що розгляд справи відбувається виходячи з обставин, які існують на час винесення рішення, але з урахуванням права на утримання дружини, яке існувало на час подачі позову до суду, тобто на 03.07.2024. При визначенні розміру аліментів, суд врахував матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього іншої дитини, стягнення аліментів на дитину – ОСОБА_3 , за наказом суду. Визначивши частку у розмірі 1/6 частини від доходу відповідача, суд виходив із розумності та справедливості по відношенню до всіх учасників правовідносин та вважав, що така частина є достатньою.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Конституцією України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. 

Згідно з частинами другою, четвертою статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із ч.ч. 2,6 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що з 20 жовтня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходяться у шлюбі. Від шлюбу мають малолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивачка та син проживають разом за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №3002-5002274530 від 05.04.2024 та № 3002-5002274505 від 26.10.2022. (а.с. 9-11).

Обов`язки з утримання дитини виконує позивачка, так як з нею проживає дитина, що також не спростовано відповідачем.

Реєстрація відповідача, як внутрішньо переміщеної особи за адресою реєстрації позивачки та спільної дитини не є беззаперечним доказом фактичного проживання ОСОБА_1 за такою адресою, зважуючи на отримання ним житла за іншою адресою, наявність нової родини, народження другої дитини, стягнення аліментів на сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, реєстрація сторін за однією адресою проживання не впливає на право позивачки на утримання, яке передбачено нормами СК України. 

Зважаючи на те, що відповідач є фізично здоровим, працездатного віку, належних і допустимих доказів неможливості надання утримання позивачці не надав, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи, зокрема наявності у відповідача ще однієї дитини, сплати аліментів на сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що він має змогу надавати утримання позивачці, у розмірі та період визначений рішенням суду.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ганчевої Марії Андріївни залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 13 січня 2026 року.

Головуючий, суддя-доповідач: С.В. Кухар

Судді: І.В. Кочеткова

Г.С. Подліянова