КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 січня 2026 року Справа №320/44309/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВУС УКРАЇНА" 
до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА» (далі - позивач, ТОВ «НОВУС УКРАЇНА», товариство) з адміністративним позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (далі - відповідач, Департамент), у якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.04.2025 № 431, реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ МU01:0621-2123-9845-4201, затверджене наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.04.2025 № 431 «Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень» забудови земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029 на об`єкт будівництва «Нове будівництво магазину з універсальним асортиментом та із повносервісним закладом ресторанного господарства» за адресою: м. Київ, Деснянський район, на перетині проспекту Червоної Калини та вулиці Костянтина Данькевича».
- зобов`язати Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видати Товариству з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029 на об`єкт будівництва «Нове будівництво магазину з універсальним асортиментом та із повносервісним закладом ресторанного господарства» за адресою: м. Київ, Деснянський район, на перетині проспекту Червоної Калини та вулиці Костянтина Данькевича», згідно із заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА» від 04.04.2025 № АМ01:3179-7587-3034-7547.
- зобов`язати Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подати до суду звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили.
Товариство вказує про необґрунтованість тверджень відповідача щодо невідповідності намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. При зверненні до відповідача були надані усі необхідні документи, передбачені чинним законодавством. Зауважує, що недостовірність відомостей в поданих товариством документах не встановлено Департаментом, не доведено невідповідності намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, покликаючись окрім іншого, на висновки Верховного Суду у справі № 420/14913/21, вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави передбачені ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI для прийняття спірного рішення. 
Позивач вказує, що з 04.11.2024 має у приватній власності земельну ділянку із категорією земель – землі житлової та громадської забудови, вид цільового призначення – 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що підтверджено відповідним витягом з Державного земельного кадастру. З моменту державної реєстрації права власності та протягом володіння вищезазначеною земельною ділянкою товариство не змінювало своїх намірів щодо використання цієї земельної ділянки, та у своїй заяві, поданій до Департаменту, вказало намір: «Нове будівництво магазину з універсальним асортиментом та із повносервісним закладом ресторанного господарства» за адресою: м. Київ, Деснянський район, на перетині проспекту Червоної Калини та вулиці Костянтина Данькевича». Відповідно, намір забудови ТОВ «НОВУС УКРАЇНА» визначений, а цільовим призначенням земельної ділянки є будівництво та обслуговування будівель торгівлі. Департаментом не надано належних та достатніх доказів, що земельна ділянка за кадастровим номером 8000000000:62:010:0029 має обмеження у використанні. 
З наданого до Департаменту викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000 з позначеним об`єктом будівництва вбачається розташування земельної ділянки ТОВ «НОВУС УКРАЇНА», що належить позивачу на праві власності, до якої відповідно прилягають дороги та вулиці міста, довкола розташований пустир, спортмайданчик та інші споруди.
За наявності обмежень у використанні земельної ділянки, такі обмеження мають бути відповідно визначені погодженим у встановленому законодавством порядку комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади, генеральним планом населеного пункту, детальним планом території, затверджено відповідним рішенням міської ради та внесено до містобудівного кадастру, а також Державного земельного кадастру в порядку, встановленому законодавством. 
Зазначає, що оскаржуване рішення не містить положень, що прямо забороняють або обмежують забудову земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:010:00293 метою розміщення об`єктів торгівлі та закладів ресторанного господарства (громадського харчування). Детальний план території лише визначає загальні техніко-економічні показники, принципи функціонального зонування та параметри забудови, проте не встановлює конкретних заборон щодо забудови належної позивачу на праві власності земельної ділянки.
Додає, що відповідач в оскаржуваному рішенні не навів жодного обґрунтування, чому саме положення вказаного рішення № 992/5056 не можуть бути застосовані до намірів забудови ТОВ «НОВУС УКРАЇНА», як того вимагає частина шоста статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI. Посилання відповідача у оскаржуваному рішенні на детальний план території як на підставу для відмови є юридично необґрунтованим та не може вважатися законною підставою для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, що свідчить про протиправність дій Департаменту. Крім того, відповідач не заперечує факт наявності у позивача права власності на відповідну земельну ділянку, а також всупереч положенням ст. 29 Закону № 3038-І не навів жодних належних і достатніх доказів того, що територія, на якій розташована ця ділянка, містить встановлену містобудівною документацією заборону щодо будівництва на ній об`єктів торгівлі та закладів ресторанного господарства (громадського харчування).
Щодо зазначеного відповідачем в примітках прийнятого рішення стосовно невідповідності детальному плану території в частині запропонованого функціонального використання території з відображеними режимами та параметрами забудови, позивач зауважив, що на стадії отримання ним як заявником перших вихідних даних, такі зауваження не можуть бути правовою підставою для відмови при отриманні містобудівних умов та обмежень.
Отримання містобудівних умов і обмежень є однією зі складових вихідних даних під час здійснення проектування забудови земельної ділянки, подальшого отримання відповідної дозвільної документації. Чинне законодавство містить чіткі та визначені підстави для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, не дотримання та порушення яких зі сторони відповідача як наслідок призвело до порушень прав та інтересів ТОВ «НОВУС УКРАЇНА». 
Ухвалою суду від 05.09.2025 відкрито провадження в адміністративній справі, справу визначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що згідно вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження видаються на підставі чинної містобудівної документації. Водночас, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029 розташована на території, що регулюється детальним планом території в межах вулиць Оноре де Бальзака, Милославської, Миколи Закревського, Олександра Сабурова у Деснянському районі м. Києва, затвердженому рішенням Київської міської ради від 26.06.2018 № 992/5056. 
Відповідач аналізуючи намір позивача щодо будівництва «магазину з універсальним асортиментом та із повносервісним закладом ресторанного господарства» обґрунтував їх невідповідність вимогам Детального плану в частині запропонованого функціонального використання території та режимів та параметрів забудови. Відмова у видачі містобудівних умов та обмежень обґрунтована необхідністю забезпечення дотримання містобудівного законодавства, захисту публічних інтересів у сфері містобудування та запобігання порушенню встановленого правового режиму використання території.
Зауважує, що відповідність намірів забудови вимогам детального плану означає, що забудова повинна повністю відповідати встановленим у ньому функціональним призначенням та параметрам забудови. Цільове призначення є лише однією з умов для видачі містобудівних умов та обмежень, але не єдина. Відповідність цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні є обов`язковим елементом містобудівних умов та обмежень. Відсутність такої відповідності є підставою для відмови.
Відповідач наполягає, що при прийнятті спірного рішення діяв виключно в межах своїх повноважень, відмова у наданні містобудівних умов та обмежень не є протиправною, а навпаки, є правомірною дією відповідача, яка ґрунтується на вимогах Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та містобудівній документації на місцевому рівні. 
Відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
Ухвалою суду від 15.01.2026 витребувано від відповідача належним чином завірені докази: Детальний план території затверджений рішенням Київської міської ради від 26.06.2018 №992/5056.
20.01.2026 відповідачем вимоги ухвали суду виконано.
Враховуючи положення частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ТОВ «НОВУС УКРАЇНА» є власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 06.11.2024 № 402635235.
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5101154202024 від 25.10.2024, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029, має цільове призначення, категорію земель – Землі житлової та громадської забудови, Вид цільового призначення земельної ділянки – 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Вид обмеження у використанні земельної ділянки - Охоронна зона навколо (уздовж) об`єкта транспорту, – Охоронна зона навколо інженерних комунікацій, - Санітарно захисна зона навколо об`єкта.
ТОВ «НОВУС УКРАЇНА» звернулось до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради із заявою від 27.01.2025 № АM01:4753-6334-4469-3709 про видачу містобудівних умов та обмежень для забудови земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029 на об`єкт будівництва «Нове будівництво магазину з універсальним асортиментом та із повносервісним закладом ресторанного господарства» за адресою: м. Київ, Деснянський район, на перетині проспекту Червоної Калини та вулиці Костянтина Данькевича».
Департаментом 07.02.2025 було прийнято рішення про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень, реєстраційний номер в ЄДЕССБ MU01:6964-7402-3841-0898, яке затверджене наказом Департаменту від 07.02.2025 № 105, з підстав, передбачених частиною четвертою статті 29 закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме: неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень, невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
В примітці вказаного рішення Департаментом зазначено підстави відмови у видачі містобудівних умов та обмежень:
- відсутність зазначених намірів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень, оскільки назву об`єкта будівництва необхідно зазначити, з урахуванням вимог ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», ДБН В.2.2-23:2009 «Будинки і споруди. Підприємства торгівлі», ДБН В.2.2-25:2009 «Будинки і споруди. Підприємства харчування (заклади ресторанного господарства)»; невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, а саме: детальному плану території в межах вулиць Оноре де Бальзака, Милославської, Миколи Закревського, Олександра Сабурова у Деснянському районі м. Києва, затвердженому рішенням Київської міської ради від 26.06.2018 № 992/5056, в частині запропонованого функціонального використання території з відображеними режимами та параметрами забудови.
Усунувши зазначені недоліки, ТОВ «НОВУС УКРАЇНА» повторно звернулось до Департаменту із заявою від 04.04.2025 № АM01:3179-7587-3034-7547 щодо отримання вихідних даних для проектування, а саме: містобудівних умов та обмежень забудови означеної земельної ділянки.
До вказаної вище заяви ТОВ «НОВУС УКРАЇНА» було додано, зокрема, викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000 з позначенням об`єкта будівництва від 24.12.2024 та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 25.10.2024 № НВ-5101154202024.
Департамент відповідно до частини 4 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» своїм рішенням від 17.04.2025, реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ MU01:0621-2123-9845-4201, затверджений наказом Департаменту від 17.04.2025 № 431, відмовив товариству у видачі містобудівних умов та обмежень.
Зокрема, в примітці Департаментом вказано підстави такої відмови: 
- невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, а саме детальному плану території в межах вулиць Оноре де Бальзака, Милославської, Миколи Закревського, Олександра Сабурова у Деснянському районі м. Києва, затвердженому рішенням Київської міської ради від 26.06.2018 № 992/5056, в частині запропонованого функціонального використання території з відображеними режимами та параметрами забудови.
Вирішуючи спір суд зазначає наступне.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зокрема, в силу частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина 3 статті 3 КАС України).
За частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
У постанові від 11.09.2023 у справі № 420/14943/21 Верховний Суд зазначив таке:
«… у контексті вимог частини другої статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) … критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинами справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права … невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності …».
Предметом спору є рішення відповідача Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.04.2025 № 431, реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ МU01:0621-2123-9845-4201, затверджене наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.04.2025 № 431 «Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень» забудови земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029 на об`єкт будівництва «Нове будівництво магазину з універсальним асортиментом та із повносервісним закладом ресторанного господарства» за адресою: м. Київ, Деснянський район, на перетині проспекту Червоної Калини та вулиці Костянтина Данькевича», яке підлягає перевірці судом на дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України із дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначених частиною третьою згаданої статті.
Так, при прийнятті оскарженого рішення відповідач покликався на ч. 4 ст. 29 Закону 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі – Закон № 3038-VI).
Підставою відмови зазначено:
невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, а саме детальному плану території в межах вулиць Оноре де Бальзака, Милославської, Миколи Закревського, Олександра Сабурова у Деснянському районі м. Києва, затвердженому рішенням Київської міської ради від 26.06.2018 № 992/5056, в частині запропонованого функціонального використання території з відображеними режимами та параметрами забудови.
Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI) встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Згідно із пунктами 2, 9 частини першої статті 1 Закону № 3038-VI генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; план зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон.
Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону № 3038-VI визначено, що детальний план території - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Закону № 3038-VI містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.
За приписами пункту 7 частини першої статті 2 Закону № 3038-VI планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів.
Згідно з частиною першою статті 16 Закону № 3038-VI планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням відомостей Державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі у цифровій формі в державній системі координат у формі електронних документів, що містять базові і тематичні геопросторові дані.
Згідно з частинами 1, 2, 6 та 7 статті 17 Закону № 3038-VI генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.
Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами, державними стандартами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником.
У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.
Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.
Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації в установлений строк, зокрема визначають в установленому законодавством порядку розробника генерального плану населеного пункту, встановлюють строки розроблення та джерела його фінансування; повідомляють через місцеві засоби масової інформації про початок розроблення генерального плану населеного пункту та визначають порядок і строк внесення пропозицій до нього фізичними та юридичними особами.
Відповідно до статті 18 Закону № 3038-VІ план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.
План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.
План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.
Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог:
1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території;
2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності;
3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій;
4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон;
5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови;
6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями;
7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів;
8) відображення обмежень (у тому числі меж) використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.
Параметри використання території та будівель, запропонованих для розташування у межах декількох земельних ділянок або окремої земельної ділянки, зокрема функціональне призначення, граничні поверховість та площа забудови, можливе розміщення на ділянці, є обов`язковими для врахування під час зонування відповідної території.
Внесення змін до плану зонування території допускається за умови їх відповідності іншим положенням генерального плану населеного пункту, комплексного плану (за наявності).
Такі зміни розробляються, узгоджуються та затверджуються в порядку, визначеному цим Законом для розроблення, узгодження та затвердження комплексного плану, генерального плану населеного пункту.
За частинами першої та третьої статті 19 Закону № 3038-VI детальний план території деталізує положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території. Детальний план території розробляється з урахуванням обмежень у використанні земель, у тому числі обмежень використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.
Детальний план території розробляється за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради з метою визначення планувальної організації, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.
Детальні плани територій одночасно з їх затвердженням стають невід`ємними складовими генерального плану населеного пункту та/або комплексного плану.
Детальний план території повинен містити відомості, передбачені статтею 45-1 Закону України "Про землеустрій".
Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону № 3038-VI детальний план території визначає:
1) принципи планувально-просторової організації забудови;
2) червоні лінії та лінії регулювання забудови;
3) у межах визначеного комплексним планом, генеральним планом населеного пункту функціонального призначення режим та параметри забудови території, розподіл територій згідно з будівельними нормами;
4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 
5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування;
6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови;
7) черговість та обсяги інженерної підготовки території;
8) систему інженерних мереж;
9) порядок організації транспортного і пішохідного руху;
10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі;
11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).
Склад, зміст, порядок розроблення та затвердження детального плану території визначаються Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 19 Закону № 3038-VI).
Детальний план території розглядається і затверджується сільською, селищною, міською радою протягом 30 днів з дня його подання (частина восьма статті 19 Закону № 3038-VI).
Згідно частин дев`ятої та десятої статті 19 Закону № 3038-VI детальний план території не підлягає експертизі.
Внесення змін до детального плану території допускається за умови їх відповідності комплексному плану (за наявності), генеральному плану населеного пункту та плану зонування території.
Такі зміни розробляються, узгоджуються та затверджуються в порядку, визначеному цим Законом для розроблення, узгодження та затвердження детального плану території та Законом України "Про землеустрій".
Згідно статті 25 Закону № 3038-VI режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації населеного пункту на місцевому рівні. На його основі розробляються інші види містобудівної документації на місцевому рівні, зокрема, й План зонування.
Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 210/3729/17(2-а/210/204/17), від 17 жовтня 2019 року у справі № 569/4123/16-а та від 2 грудня 2021 року у справі № П/320/900/20.
При цьому, план зонування території є видом містобудівної документації, положення якого мають узгоджуватися з генеральним планом населеного пункту, деталізувати положення останнього та не суперечити йому.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.06.2018 у справі № 826/4504/17, від 14.08.2018 у справі № 815/3880/14, від 05.03.2019 у справі № 360/2334/17, від 15.04.2020 у справі № 702/1384/16-а, від 09.02.2022 у справі № 295/11369/17, від 31.07.2019 у справі №466/1264/18 та від 11.01.2022 у справі № 814/296/17.
У постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 640/9995/20 зазначено, що здійснення забудови, наміри якої суперечать вимогам містобудівної документації (Генерального плану населеного пункту, Детального плану території), нівелює мету планування та забезпечення сталого розвитку населеного пункту, а отже, порушує суспільні інтереси, які виражаються у забезпеченні дотримання правил благоустрою населеного пункту, спрямованих на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини; містобудівні умови та обмеження, які не відповідають Генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній документації на місцевому рівні не можуть вважатися такими, що враховують громадські та приватні інтереси при плануванні та забудові територій.
Згідно статті 26 Закону № 3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.
Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.
Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону.
Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом; виконання підготовчих та будівельних робіт; державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом; проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування); прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Положеннями статті 29 Закону № 3038-VI визначено, що основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови;3) завдання на проектування.
Фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.
Відповідно до частини третьої статті 29 Закону № 3038-VI містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються:
1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);
3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.
Інформацію про речове право на земельну ділянку, право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, відомості з Державного земельного кадастру уповноважені органи містобудування та архітектури отримують відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України «Про адміністративні послуги».
Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.
Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.
За такого правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки.
Містобудівні умови та обмеження є видом містобудівної документації та визначають комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва, дотримання яких є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудівної діяльності.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 445/765/16-а, від 27 лютого 2019 року у справі № 809/721/18, від 10 жовтня 2019 року у справі № 260/1499/18, від 20 лютого 2020 року у справі № 813/52/13-а.
Відповідно до частини 4 статті 29 Закону № 3038-VI підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:
1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;
2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;
3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Рішення про відмову в наданні містобудівних умов та обмежень з обґрунтуванням підстави відмови приймається, за умови забезпечення права особи на участь в адміністративному провадженні, передбаченого Законом України "Про адміністративну процедуру", у строк, що не перевищує строк, встановлений для їх надання.
За частиною п`ятою статті 29 Закону № 3038-VI містобудівні умови та обмеження містять:
1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта; 1-1) ідентифікатор об`єкта будівництва або закінченого будівництвом об`єкта (для об`єктів нового будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор об`єкта будівництва до видачі містобудівних умов та обмежень); 2) інформацію про замовника; 3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; 4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах (з урахуванням обмежень використання приаеродромних територій, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України); 5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; 6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону); 7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; 8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони, планувальні обмеження використання приаеродромних територій, встановлені відповідно до Повітряного кодексу України, зони, встановлені відповідно до законодавства за результатами визначення рівнів ризиків виникнення надзвичайних ситуацій, відображені у містобудівній документації); 9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж; 10) вимоги щодо розроблення розділу інженерно-технічних заходів цивільного захисту (для об`єктів, визначених відповідно до частини десятої статті 31 цього Закону).
Перелік зазначених умов є вичерпним.
Відомості, визначені пунктами 3, 4, 6-9 цієї частини, визначаються у містобудівних умовах та обмеженнях на підставі відомостей Державного земельного кадастру. Дія цього положення не поширюється на випадки, коли такі дані були встановлені містобудівною документацією до набрання чинності цим абзацом і відомості про них не внесені до Державного земельного кадастру.
Отже, містобудівні умови та обмеження видаються на підставі містобудівної документації (в даному випадку місцевого рівня) при зверненні зацікавленої особи до уповноваженого органу з поданням визначеної документації, перелік якої за законодавством є вичерпним.
Водночас, однією із підстав для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні, тобто така невідповідність встановлюється на стадії надання містобудівних умов та обмежень або у подальшому під час здійснення державно-будівельного або судового контролю. Невідповідність намірів забудови означає, що запланований для будівництва об`єкт не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, тобто затвердженим текстовим та графічним матеріалам з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій конкретного населеного пункту.
Суд зазначає, що містобудівні умови та обмеження не є документом дозвільного характеру, вони не дають право на забудову земельної ділянки, на виконання будівельних робіт. Основною метою їх надання є визначення відповідності намірів забудови чинній містобудівній документації та основних, передбачених державними будівельними нормами, вимог, на підставі яких має розроблятись проєктна документація на будівництво об`єкту. З огляду на це, орган, який видає містобудівні умови та обмеження, безпосередньо у самому такому документі визначає всі планувальні обмеження і, встановивши такі, має зазначити про їх наявність у відповідних містобудівних умовах та обмеженнях, але сам факт наявності таких обмежень не може бути підставою для відмови в їх наданні, що узгоджується із висновками в постанові Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 420/21826/21.
Як встановлено судом позивач звернувся до Департаменту із заявою про видачу містобудівних умов та обмежень для забудови земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029 на об`єкт будівництва «Нове будівництво магазину з універсальним асортиментом та із повносервісним закладом ресторанного господарства» за адресою: м. Київ, Деснянський район, на перетині проспекту Червоної Калини та вулиці Костянтина Данькевича».
До заяви про надання містобудівних умов та обмежень від 24.12.2024 позивачем було подано топографо-геодезичний план М 1:2000 та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 25.10.2024 НВ-5101154202024.
Перелік поданих документів до заяви не є спірним у справі.
Відповідач спірним рішенням від 17.04.2025 №431 відмовив у зв`язку із невідповідністю намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні в межах вулиць Оноре де Бальзака, Милославської, Миколи Закревського, Олександра Сабурова у Деснянському районі м. Києва, а саме в частині запропонованого функціонального використання території з відображеними режимами та параметрами забудови.
ТОВ «НОВУС УКРАЇНА» є власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029, що не оспорюється відповідачем.
Згідно витягу з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029 має:
1. Цільове призначення, категорію земель – Землі житлової та громадської забудови, 
2. Вид цільового призначення земельної ділянки – 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі,
3. Вид обмеження у використанні земельної ділянки - Охоронна зона навколо (уздовж) об`єкта транспорту, – Охоронна зона навколо інженерних комунікацій, - Санітарно захисна зона навколо об`єкта.
Суд зазначає, що спірне рішення відповідача має бути оцінено крізь призму правової оцінки відповідності (невідповідності) намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні та підстав, з яких відповідачем було відмовлено у видачі містобудівних умов.
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно з частиною першою статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до частини третьої цієї статті, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Відповідно до пунктів б) та д) частини першої статті 90 Земельного кодексу України, власники земельних ділянок мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі, споруджувати жил будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.
За правилами пункту а) частини першої статті 91 Земельного кодексу України, власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням.
Відповідно до статті 1 Закону України 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою.
Отже, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.
Подібних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 17.11.2022 у справі № 640/1636/19, від 14.11.2019 у справі № 344/10412/16-а, від 13.03.2025 у справі №320/20288/23.
Відповідно до частини першої статті 20 Земельного кодексу України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення.
Водночас поняття «цільове призначення земельної ділянки» нерозривно пов`язане із поняттям «категорія земель». 
Так, у статті 19 Земельного кодексу України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. 
Отже, категорія - це основне цільове призначення кожної земельної ділянки.
Статтею 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до статті 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
За статтею 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.
Частиною першою статті 193 Земельного кодексу України встановлено, що Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.
Означене визначення кореспондується з частиною першою статті 1 Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» (далі - Закон № 3613-VI).
Частиною першою статті 15 Закону № 3613-VI встановлено, що до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки, зокрема: цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); відомості про обмеження у використанні земельних ділянок.
Статтею 20 Закону № 3613-VI встановлено, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними.
Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.
Отже, відомості щодо цільового призначення земельної ділянки відображаються у державному земельному кадастрі.
Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 17.11.2022 у справі № 640/1636/19, від 16.05.2023 у справі № 640/4844/22.
Отже, для вирішення справи по суті одним із ключових правових питань є питання співвідношення між функціональним призначенням території, визначеним містобудівною документацією певного рівня та цільовим призначенням земельної ділянки яка перебуває у власності позивача.
В абзаці 2 частини другої статті 24 Закону № 3038-VI зазначено, що забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.
Враховуючи містобудівні наміри позивача із визначенням запланованого об`єкта будівництва як «Нове будівництво магазину з універсальним асортиментом та із повносервісним закладом ресторанного господарства» за адресою: м. Київ, Деснянський район, на перетині проспекту Червоної Калини та вулиці Костянтина Данькевича» (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:62:010:0029), подані до заяви документи, зокрема топографо-геодезичний план М 1:2000, відомості про земельну ділянку, суд не вбачає невідповідність намірів забудови позивача цільовому призначенню земельної ділянки 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі враховуючи категорію землі -Землі житлової та громадської забудови.
Детальний план території у Деснянському районі м. Києва затверджений рішенням Київської міської ради від 26.06.2018 №992/5056 є чинним.
Доказів внесених змін до Детального плану, до зонування території, її функціонального призначення, до забудов до суду не надано.
Суд зазначає, що відповідачем не доведено як саме наміри позивача щодо здійснення нового будівництва не відповідають Детальному плану території затвердженим рішенням Київської міської ради від 26.06.2018 №992/5056.
Суд вважає, що затверджений рішенням Київської міської ради від 26.06.2018 № 992/5056 детальний план території, зокрема, в межах вулиць Оноре де Бальзака, Милославської, Миколи Закревського, Олександра Сабурова у Деснянському районі м. Києва не обмежує позивача у праві користування земельною ділянкою за чинним цільовим призначенням 03.07 - Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; категорія земель – Землі житлової та громадської забудови. 
Детальний план території затверджений рішенням Київської міської ради від 26.06.2018 №992/5056 не встановлює для позивача заборон щодо забудови належної позивачу на праві власності земельної ділянки.
Зауважень щодо поданих документів позивачем до Департаменту останній не мав та таких не зазначив.
Протилежного, встановленому судом, відповідачем суду не наведено та належних і допустимих доказів суду не надано.
У висновку суду наміри забудови позивача відповідають цільовому призначенню земельної ділянки в межах визначеної категорії земельної ділянки згідно з Державним земельним кадастром та функціональному призначенню території згідно плану території та не суперечить містобудівній документації на місцевому рівні, зокрема Детальному плану території затвердженим рішенням Київської міської ради від 26.06.2018 №992/5056. 
Слід зазначити, що функціональне використання території з відображеними режимами та параметрами забудови вимагається саме в детальному плані території, який і визначає у межах визначеного комплексним планом, генеральним планом населеного пункту функціонального призначення режим та параметри забудови території, розподіл територій згідно з будівельними нормами, також і містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування) території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території.
Відповідно, враховуючи розуміння змісту містобудівних умов та обмежень, їх функціональне призначення, суд зазначає, що Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI не вимагається від замовника містобудівних умов та обмежень надання будь-якого іншого документа, ніж ті, які передбачені приписами частини 3 статті 29 Закону №3038.
Долученими до справи доказами підтверджується, що разом із заявою щодо отримання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво магазину з універсальним асортиментом та із повносервісним закладом ресторанного господарства» за адресою: м. Київ, Деснянський район, на перетині проспекту Червоної Калини та вулиці Костянтина Данькевича» позивачем були надані відповідні документи, як того вимагає ч. 3 ст. 29 Закону № 3038-VI.
Таким чином, на виконання вимог ч. 3 ст. 29 Закону позивачем до заяви були додані всі необхідні документи, з огляду на що відмова відповідача у видачі позивачеві містобудівних умов та обмежень з підстав зазначених у спірному рішенні є необґрунтованою та протиправною.
Відповідачем не доведено правомірність прийнятого рішення та застосованості до позивача пункту третього частини четвертої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI, у зв`язку із чим спірне рішення підлягає визнанню судом протиправним, таким, що не відповідає статті 2 КАС України та належить до скасування в судовому порядку.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 КАС України).
Відповідно до статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абзац 2 частина 2 статті 77 КАС України).
Відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів правомірності прийнятого рішення.
Як наслідок, у разі відсутності підстав для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень, передбачених частиною четвертою статті 29 Закону № 3038-VI, у спеціально уповноваженого органу містобудування та архітектури виникає обов`язок видати заявнику містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки.
Відповідно, суд зазначає, що захист порушених прав позивача має бути належним, обраний судом таким чином, що в повній мірі захистити встановлені порушенні права та інтереси особи, уникнути в майбутньому нових порушень та підстав для звернення до суду.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій: розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.
Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.
Відповідно суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій чи рішень.
Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пункті 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявою заявника замість суб`єкта владних повноважень.
Відтак, перешкоди для надання позивачу містобудівних умов та обмежень відсутні, а тому суд вважає, що ефективний захист порушеного права позивача має бути здійснений шляхом зобов`язання відповідача надати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.
Щодо відсутності дискреційних повноважень за даною справою, вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 у справа № 569/4122/16-а, від 17.06.2020 по справі № 826/3608/18.
Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає наступне.
Статтею 129-1 Конституції України імперативно встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до приписів частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Положеннями частини 1 статті 382 КАС України передбачено, що суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Усталеною судовою практикою також сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, або встановлення нового строку подання звіту, або накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є правом суду, а не його обов`язком.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі N 9901/598/19.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі Скордіно проти Італії (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі Сіка проти Словаччини (Sika v. Slovaki), № 2132/02, пп. 24-27, від 13.06.2006, пп. 18 рішення Ліпісвіцька проти України №11944/05 від 12.05.2011).
Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах Ромашов проти України від 27.07.2004, Шаренок проти України від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі Сокур проти України (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, та у справі Крищук проти України (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009).
Аналіз вищезазначених рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Положеннями статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
З систему вищезазначеної норми права вбачається, що завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження.
При цьому, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України "Про виконавче провадження" врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.
Аналізуючи в своїй сукупність вищезазначені правові норми, практику Верховного Суду та Європейського Суду з прав людини та предмет даного адміністративного позову, судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач буде створювати перешкоди для його (рішення) виконання.
Варто зазначити, що позивачем не надано жодних доказів на спростування зазначеної судом вище обставини.
Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі та зобов`язання відповідача подати суду звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк у цій справі.
Відповідно до частини першої та другої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина третя статті 242 КАС України).
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Щодо розподілу витрат у справі.
Частиною першою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 6056,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 13.08.2025 №Р000248585.
Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 6056,00 грн, підлягають стягненню на його позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Інших витрат до розподілу суду не заявлено.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА» - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.04.2025 № 431, реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ МU01:0621-2123-9845-4201, затверджене наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.04.2025 № 431 «Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень» забудови земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029 на об`єкт будівництва «Нове будівництво магазину з універсальним асортиментом та із повносервісним закладом ресторанного господарства» за адресою: м. Київ, Деснянський район, на перетині проспекту Червоної Калини та вулиці Костянтина Данькевича».
Зобов`язати Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видати Товариству з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:010:0029 на об`єкт будівництва «Нове будівництво магазину з універсальним асортиментом та із повносервісним закладом ресторанного господарства» за адресою: м. Київ, Деснянський район, на перетині проспекту Червоної Калини та вулиці Костянтина Данькевича», згідно із заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА» від 04.04.2025 № АМ01:3179-7587-3034-7547.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА» (04208, м. Київ, пр. Європейського Союзу, 47; ЄДРПОУ 36003603) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 32; ЄДРПОУ 26345558) витрати по сплаті судового збору в розмірі 6056,00 грн. (шість тисяч п`ятдесят шість гривень 00 копійок).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.