ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307, тел. канцелярії (0472) 31-21-49, inbox@ck.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року м. Черкаси Справа № 925/1335/25

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Чевгуза О.В., з секретарем судового засідання Брус Л.П., за участю представників:
позивача – не з`явився,
відповідача 1 – не з`явився, 
відповідача 2: Анісімов О.О. – за довіреністю, самопредставництво,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області у місті Черкаси справу
за позовом Фізичної особи-підприємця Зубалія Володимира Івановича
до 1) Головного управління ДПС у Черкаській області
2) Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
про стягнення 214 442,73 грн,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Зубалій Володимир Іванович звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою до 1) Головного управління ДПС у Черкаській області, 2) Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якій просить суд:
стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Головного управління ДПС у Черкаській області (вул. Хрещатик, 235, м. Черкаси, 18002, код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу 44131663) 194 947,94 грн, з яких: 183 577,42 грн – основний борг, 7824,71 грн – інфляційні втрати, 3545,81 грн – 3 % річних;
стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (проспект Хіміків, буд. 50, м. Черкаси, 18000, код ЄДРПОУ 34998129) 19 494,79 грн, з яких: 18 357,74 грн – основний борг; 782,47 грн – інфляційні втрати; 354,58 грн – 3 % річних.
Понесені судові витрати, що складаються зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у межах виконавчого провадження, сплатив нараховану суму єдиного соціального внеску (ЄСВ) на підставі вимоги Головного управління ДПС у Черкаській області про сплату боргу (недоїмки), яка скасована судовим рішенням. Згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України (ЦК України) має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Відповідно і відсутні правові підстави для отримання виконавчого збору.
Ухвалою від 03.11.2025 Господарський суд Черкаської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.
Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.
20 листопада 2025 року відповідач 1 подав відзив на позовну заяву.
Відповідач 2 своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов не скористався; будь-які інші письмові заперечення, докази, що впливають на вирішення спору по суті, не надав.
Ухвалою від 02.12.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 06.01.2026.
Представники позивача та відповідача 1 у призначене судове засідання не з`явилися. Позивач у клопотанні від 05.01.2026 зазначає, що відповідач у відзиві не спростував доводів та аргументів наведених у позовній заяві; він у позовній заяві навів всі доводи та надав всі докази, які дозволяють вирішити справу за наявними матеріалами; просить судове засідання у справі провести без участі позивача та його представника; позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач 1 про причини неявки не повідомив; був належним чином повідомлений про дату, час і місце цього засідання. 
Суд зазначає, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України), якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
У судовому засіданні, що відбулося 06.01.2026 за участю представника відповідача 2, суд заслухавши вступне слово та усні пояснення, перейшов до з`ясування обставин справи та дослідження доказів. Відповідач вважає, що повернення стягнутих з позивача коштів на виконавчий збір має відбуватися згідно з Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 № 787 (Порядок № 787), у позасудовому порядку та без нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних; позивачем обрано не ефективний спосіб захисту. Суд завершив розгляд справи по суті, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення. 
В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 07.01.2026 підписано скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність (стаття 76 ГПК України), допустимість (стаття 77 ГПК України), достовірність (стаття 78 ГПК України) кожного доказу окремо, а також вірогідність (стаття 79 ГПК України) і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 
Виклад позицій учасників судового процесу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08.05.2024 отримав повідомлення про накладення арешту на грошові кошти Першим відділом державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні ВП № 74929011. На його звернення державним виконавцем було надано постанову від 07.05.2024 про відкриття виконавчого провадження ВП № 74929011 з примусового виконання вимоги № Ф-3520-10-У виданої 11.10.2023 ГУ ДПС у Черкаській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ГУ ДПС у Черкаській області заборгованості у сумі 183 577,42 грн. Через сторінку виконавчого провадження АСВП позивач отримав копію заяви ГУ ДПС у Черкаській області про відкриття виконавчого провадження та виконавчого документа – вимоги № Ф-3520-10-У від 11.10.2023. 
07 травня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з позивача як боржника у виконавчому провадженні виконавчого збору у розмірі 18 357,74 грн. 
Постановою від 07.05.2024 накладено арешт на рахунки позивача у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, штрафів, у сумі 202 215,91 грн. 
Для уникнення негативних наслідків, порушення зобов`язань перед третіми особами, контрагентами та для уникнення зупинення господарської діяльності, позивач сплатив 202 215,91 грн, з яких заборгованість з єдиного соціального внеску у сумі 183 577,42 грн та 18 357,74 грн виконавчого збору.
09 травня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про зняття арешту з коштів та знято арешт з усіх рахунків, що належать боржнику ОСОБА_1 
13 травня 2024 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням. 
Позивач відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (Закон № 2464-VI) до ДПС України подав скаргу про скасування вимоги № Ф-3520-10-У від 11.10.2023 (зареєстрована ДПС за № 20090 від 20.05.2024), в якій були наведені доводи про відсутність заборгованості перед ГУ ДПС у Черкаській області у сумі 200 549,96 грн, з яких недоїмка – 193 282,78 грн, штраф – 7267,18 грн. 
Позивач зазначає, що вказане неодноразово встановлювалось ДПС України та судовими рішеннями. Визначена сума заборгованості з ЄСВ є помилковою, внаслідок занесення до інтегрованої картки платника вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.08.2018 № Ф-0096491303, скасованої в адміністративному порядку та від 19.11.2018 № Ф-0147231302 ГУ ДФС у Черкаській області, що призвело до подвоєння суми донарахованого єдиного внеску. 
ДПС України у рішенні про розгляд скарги від 05.06.2024 № 16663/6/99/00-06-02-01-06 вказала, що згідно з даними інтегрованої картки платника загальна сума заборгованості на 30.09.2023 становить 200 549,96 гривень. На підставі цих даних ГУ ДПС у Черкаській області сформована вимога про сплату боргу недоїмки від 11.10.2023 № Ф-3520-10, яка направлена скаржнику на податкову адресу рекомендованим листом з повідомленням про вручення (штрихкодовий ідентифікатор 06000527800230). Дане поштове відправлення вручене 17.10.2023, що підтверджується підписом скаржника. Протягом десяти календарних днів скаржник не сплатив суму недоїмки зазначену у вимозі, не узгодив вимогу з податковим органом, шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку. Враховуючи викладене, сума боргу, визначена у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 11.10.2023 № Ф-3520-10 ГУ ДПС у Черкаській області є узгодженою. Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11.10.2023 № Ф-3520-10У ГУ ДПС у Черкаській області сформована для подання до державної виконавчої служби для примусового стягнення. Таким чином, оскаржувана вимога не може бути предметом оскарження в адміністративному порядку.
24 червня 2024 року позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області, у якому просив:
визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Черкаській області із включення до вимоги № Ф-3520-10У заборгованості (недоїмки, штраф, пеня) із спати єдиного внеску ОСОБА_1 200 549,96 грн, з яких недоїмка 193 282,78 грн, штраф – 7267,18 грн, виданої 11.10.2023 ГУ ДПС у Черкаській області на підставі даних інтегрованих карток платника, 79 903 гривень 42 копійок боргу (недоїмки) як надмірної суми донарахованого єдиного внеску; 
стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 шкоду в розмір 79 903 грн 42 коп., що завдана Головним управління ДПС Черкаській області внаслідок протиправних дій з включення до вимоги № Ф-3520-10-У, виданої 11.10.2023 Головним управлінням ДПС у Черкаській області, на підставі даних інтегрованих карток платника, боргу (недоїмки) в сумі 7903 грн 42 коп., що є надмірно нарахованою та стягненою сумою із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 у справі № 580/6297/24, залишеним без змін Постановою Шостого адміністративного апеляційного суду від 19.02.2025, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Черкаській області щодо надмірно включеної суми зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Скасовано вимогу Головного управління ДПС у Черкаській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.10.2023 № Ф-5127-10У. 
Адміністративним судом в частині вимоги про стягнення матеріальної шкоди в наслідок протиправних дій включення до вимоги боргу (недоїмки) в сумі 79 903 грн 42 коп. зроблено висновок, що згідно з ч. 13 ст. 9 Закону № 2464-VI суми помилково сплаченого єдиного внеску зараховуються в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску або повертаються платникам у порядку і строки, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. За таких обставин враховуючи ч. 13 ст. 9 Закону № 2464-VI сума переплати внеску не є завданими збитками (шкодою), а тому позов в цій частині не підлягає до задоволення. 
Порядок повернення надміру та/або помилково сплачених коштів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначений Наказом Міністерства фінансів України від 23.07.2021 № 417 (Порядок № 417). Повернення коштів здійснюється у випадках: надмірної або помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на належний рахунок 3556 (п. 5 Порядку № 417). 
Позивач 11.03.2025 через Електронний кабінет платника податків листом за № 12038 звернувся до Головного управління ДПС у Черкаській області з заявою про повернення як помилково сплачені кошти ЄСВ у сумі 183 577,42 грн.
ДПС листом про надання відповіді № 7716/6/23-00-24-0707 від 31.03.2025 заяву залишила без задоволення. 
Позивач 14.10.2025 повторно за встановленою формою через Електронний кабінет платника податків листом реєстраційний індекс 42762/6/ЕКПП подав до Головного управління ДПС у Черкаській області заяву про повернення коштів з рахунків 3556. 
ДПС листом про надання відповіді № 24522/623-00-24-0709 від 22.10.2025 заяву залишила без задоволення, з підстав: недостовірності викладеної у Заяві платника інформації, невідповідність вимог рахунку до вимог стандарту IBAN; (розпорядником даних коштів є Перший відділ ДВС у м. Черкаси). 
Отже на момент сплати позивачем єдиного соціального внеску в межах виконавчого провадження існувала юридична підстава для такого платежу, оскільки чинною була вимога від 11.10.2023 № Ф-3520-10У. Позивач доводить, що не можна вважати, що він сплатив кошти помилково. Немає й підстав вважати, що він у межах виконавчого провадження сплатив нараховану суму ЄСВ у розмірі більшому, ніж визначений у вимозі, яка на дату її подання до ДВС мала статус узгодженої. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі № 580/6297/24, яким скасовано вимогу Головного управління ДПС у Черкаській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.10.2023 № Ф-5127-10У, відповідна юридична підстава відпала.
Після визнання протиправною та скасування адміністративним судом вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави (подібний правовий висновок сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21). Вказане узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (правові висновки викладені у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109)).
Кошти у сумі 183 577,42 грн, які сплачені у виконавчому провадженні як недоїмка із сплати єдиного соціального внеску на користь ГУ ДПС у Черкаській області є для останнього – безпідставно набутими коштами, які підлягають безумовному поверненню на користь позивача. Кошти виконавчого збору 18 357,74 грн також є безпідставно отриманими та також підлягають поверненню на користь позивача.
Зважаючи на той факт, що стягнення (сплата) коштів відбувалась у виконавчому провадженні, на депозитний рахунок ДВС, з подальшим перерахуванням на рахунок Головного управління ДПС у Черкаській області, це зумовлює віднесення спору до господарської юрисдикції. Оскільки мова не йде про сплату єдиного соціального внеску безпосередньо на рахунок Головного управління ДПС у Черкаській області, то відсутнє адміністративне підпорядкування позивача та відповідача – ГУ ДПС у Черкаській області.
Відповідач 1 – Головне управління ДПС у Черкаській області у задоволенні позовних вимог просить відмовити, зазначаючи, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Черкаській області як фізична особа-підприємець (дата державної реєстрації 15.11.2001) та зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Станом на 30.09.2023 за ним обліковувалась заборгованість зі сплати єдиного внеску (код платежу 71040000) у сумі 200 549,96 грн. ФОП Зубалію Володимиру Івановичу згідно з п. 3 розділу VI Інструкції № 449 була сформована та направлена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11.10.2023 № Ф-3520-10 в сумі 200 549,96 грн, яка була отримана платником 17.10.2023 та було сплачено ним заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 16 972,54 грн.
Оскільки платником протягом 10 календарних днів з моменту вручення вимоги борг не був повністю погашений, вимогу № Ф-3520-10-У від 11.10.2023 про стягнення заборгованості в сумі 183 577,42 грн було направлено до державної виконавчої служби. Відділом державної виконавчої служби 13.05.2024 на виконання вимоги було спрямовано 183 577,42 грн в рахунок погашення заборгованості з єдиного внеску ФОП Зубалія В.І. та як наслідок винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, а отже вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11.10.2023 № Ф-3520-10 вважається погашеною.
Відповідач звертає увагу, що у рішенні Черкаського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 у справі № 580/6297/24 визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Черкаській області щодо надмірно включеної суми зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування без зазначення конкретної суми. Також суд прийшов до висновку, що зазначені обставини не спростовують факту наявності у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску та штрафних санкцій, суми яких зазначені в оскаржуваній вимозі. 
Отже відповідач вважає, що вимоги щодо стягнення помилково чи надміру сплаченого єдиного соціального внеску вже були предметом розгляду у вказаній справі, а вимога позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань є неналежно сформульованою, зважаючи на ч. 5, 13 ст. 9 Закону № 2464 та правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.05.2023 по справі № 910/17361/21, про те, що резолютивні частини рішень у спорах про стягнення коштів з державного бюджету не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання.
Заперечуючи проти позову відповідач 2 зазначає, що виконавчі дії в т.ч. стягнення з позивача виконавчого збору відповідали вимогам законодавства, повернення з державного бюджету помилково або надміру зарахованих грошових коштів регулюється Порядком № 787.
Матеріалами справи підтверджується та відповідачами не заперечується, що в межах виконавчого провадження ВП № 74929011 з примусового виконання вимоги № Ф-3520-10-У виданої 11.10.2023 ГУ ДПС у Черкаській області про стягнення з Зубалія В.І. на користь ГУ ДПС у Черкаській області заборгованості в сумі 183 577,42 грн позивач згідно з платіжною інструкцією № О58С0Т0S1N від 08.05.2024 сплатив 202 215 грн 91 коп. (отримувач Перший відділ ДВС у місті Черкаси).
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 у справі № 580/6297/24, залишеним без змін Постановою Шостого адміністративного апеляційного суду від 19.02.2025, визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Черкаській області щодо надмірно включеної суми зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Скасовано вимогу Головного управління ДПС у Черкаській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.10.2023 № Ф-5127-10У. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати.
Статтею 75 ГПК України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Предметом спору у даній справі є майнова вимога позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів грошових коштів як безпідставно набутих.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, відповідно до якої, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Застосування ст. 1212 ЦК України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
За змістом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов`язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали.
Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Суд приходить до висновку, що позивач має право на повернення сплачених грошових коштів на підставі вимоги як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави (подібний правовий висновок сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21).
Суд враховує, що на момент сплати позивачем єдиного соціального внеску в межах виконавчого провадження існувала юридична підстава для такого платежу, оскільки чинною була вимога від 11.10.2023 № Ф-3520-10У. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі № 580/6297/24, яким скасовано вимогу Головного управління ДПС у Черкаській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.10.2023 № Ф-5127-10У, відповідна юридична підстава відпала.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір – це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
Згідно з ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Отже, скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала.
Оскільки відповідно до наведених норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, суми такого сплаченого виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 551/1099/21.
Оскільки підстава на якій позивачем була сплачена сума виконавчого збору у розмірі 18 357,74 грн скасована в судовому порядку, то такі кошти утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави, у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, тому підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача.
Щодо посилань відповідача 2 при запереченні проти позову на те, що повернення грошових коштів регулюється Порядком № 787, суд зазначає, що цей Порядок застосовується до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету коштів. Оскільки як зазначено вище перераховані суми до бюджету не є помилково чи надміру зараховані, Порядок № 787 на спірні правовідносини не поширюється.
У вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 року у справі № 910/5880/21 зазначено: «беручи до уваги наявність протилежної практики Великої Палати Верховного Суду (у справах № 910/15295/18 і № 910/5880/21) та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (№ 489/6624/15-ц) щодо застосування приписів Порядку № 787 і ЦК України, з огляду на висновки, викладені у цій постанові, задля гарантування юридичної визначеності у подібних правовідносинах стосовно повернення з бюджету коштів, які утримуються без достатньої правової підстави (після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про накладення штрафу) Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 489/6624/15-ц, за змістом якого повернення цих коштів має відбуватися тільки згідно Порядком № 787, тобто у позасудовому порядку».
Відтак суд зазначає, що кошти підлягають стягненню на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з визначених позивачем відповідачів за рахунок їх бюджетних асигнувань. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, згідно з яким ГПК України не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення.
Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки суд встановив наявність підстав для застосування ст. 1212 ЦК України та повернення сплачених коштів, до спірних правовідносин можуть бути застосовні положення статті 625 ЦК України. 
За висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/3831/22, де досліджуючи обставини щодо початку періоду прострочення з часу безпідставного набуття відповідачем грошових коштів, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або коли підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала.
Позивач визначив період, за який нарахував інфляційні втрати та 3 % річних, з 19.02.2025 (набрання законної сили рішенням у справі № 580/6297/24) по 11.10.2025 (дата підготовки позовної заяви).
Перевіривши розрахунок, суд задовольняє вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних в тому розмірі, який просить позивач.
З огляду на встановлені обставини справи та викладені норми законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 201 935,16 грн, 8607,18 грн інфляційних нарахувань, 3900,39 грн трьох процентів річних.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються відомості про розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки рішення підлягає виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, судові витрати в справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України.
Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця Зубалія Володимира Івановича (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , д.н. ІНФОРМАЦІЯ_1 ):
201 935,16 грн суми перерахованих коштів, 
8607,18 грн інфляційних нарахувань, 
3900,39 грн трьох процентів річних
2573,31 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. 
Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане 04 лютого 2026 року.

Суддя О.В. Чевгуз