П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року місто Київ
справа № 367/1271/22
провадження № 22-ц/824/13400/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Височанської Н.В.

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг»

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 7 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Горбачової Ю.В.,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Страхова група «Оберіг» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача: страхове відшкодування у розмірі 98438, 44 грн. витрат на лікування, 4921, 92 грн. моральної шкоди; пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 2707, 19 грн., три відсотки річних у розмірі 424, 77 грн., інфляційні втрати у розмірі 1343, 68 грн..; витрати на професійну правничу допомогу розмірі 7500 грн.
В обґрунтування позову зазначав, що 9 березня 2021 року близько 21 год. 30 хв., водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz C270 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Драйзера, зі сторони вул. Закревського в напрямку вул. Бальзака у м. Києві, навпроти будинку № 9 по вул. Драйзера здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до КМКЛШМД для надання медичної допомоги. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 9 березня 2021 року було внесено відомості до ЄРДР за № 12021100000000174 та розпочато досудове розслідування за ознакам кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 , на момент дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована у ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» згідно полісу № 200671248.
30 вересня 2021 року на адресу ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» направлено заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах потерпілого ОСОБА_1 . Загальна сума вимоги страхового відшкодування становила 103360,36 грн, з яких 921,92 грн. моральної шкоди та 98438,44 грн. відшкодування витрат на лікування. 11 жовтня 2021 року на адресу ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» направлено заяву про долучення документів, а саме копії рахунку № 52303/02 та витягу з ЄДРПОУ.
Листом від 21 жовтня 2021 року відповідач ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» повідомив про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування через відсутність рішення по кримінальній справі за фактом вказаної ДТП.
Позивач з таким рішенням страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування не погоджується, вважає безпідставним, оскільки внаслідок ДТП тілесні ушкодження отримала третя особа - пішохід, а цивільно-правова відповідальність водія забезпеченого ТЗ - автомобіля «Mercedes-Benz C270 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 , в силу вимог ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, настає незалежно від вини.
30 листопада 2021 року на адресу відповідача направлено заяву з долученням документів щодо лікарських засобів, шо призначені позивачу та інформацію з ГУНП у Київській області. 
1 грудня 2021 року отримавши інформацію із ГУНП у м. Києві про закриття кримінального провадження, на адресу відповідача направлено копію постанови слідчого СУ ГУНП у м. Києві - Даданенко О.С. про закриття кримінального провадження № 12021100000000174 від 30 вересня 2021 року.
Листом від 18 січня 2022 року відповідач ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» повідомив про прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування позивачу, проте з урахуванням вини пішохода лише у розмірі 38376,75 грн. Рішення, зазначене у листі від 18 січня 2022 року є лише попереднім, а строк розгляду справи з моменту долучення постанови про закриття кримінального провадження ще не настав, тож остаточне рішення ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» не прийнято.
З моменту отримання страховою компанією заяви про виплату страхового відшкодування минуло більше 90 днів, а потерпілий так і не отримав належного страхового відшкодування. Прийнявши рішення про виплату страхового відшкодування, про яке було повідомлено листом від 18 січня 2022 року та 31 січня 2022 року, відповідач умисно затягує проведення виплати.
Постановою про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2021 року встановлено технічну неможливість водія ОСОБА_3 уникнути ДТП. Причиною настання ДТП є виявлення перешкоди для руху водієм на відстані, меншій необхідної для зупинки або безпечного об`їзду перешкоди керованого ним ТЗ в умовах місця пригоди, однак інформація щодо наявності умислу потерпілого чи непереборної сили у настанні ДТП в постанові про закриття кримінального провадження відсутня.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 7 жовтня 2024 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ТДВ «Страхова група «Оберіг» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування.
Стягнуто з ТДВ «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 98438, 44 грн. витрат на лікування, а також 4921, 92 грн. моральної шкоди.
Стягнуто з ТДВ «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 62741, 15 грн., три відсотки річних у розмірі 4562, 01 грн., інфляційні втрати у розмірі 31729, 46 грн. 
Стягнуто з ТДВ «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу розмірі 7500 грн.
Стягнуто з ТДВ «Страхова група «Оберіг» на користь держави судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ТДВ «Страхова група «Оберіг» 23 червня 2025 року подав апеляційну скаргу через систему «Електронний суд» в порядку ст. 355 ЦПК України, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити повністю.
Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, що мають значення, висновки суду не відповідають обставинам справи, невірно застосував норми матеріального, допустив порушення норм процесуального права. 
В апеляційній скарзі зазначає, що строк розгляду заяви про страхове відшкодування зупинився на час розгляду кримінальної справи та відновився лише 6 грудня 2021 року (з моменту отримання постанови у кримінальній справі). Відтак, останнім днем для прийняття рішення про страхове відшкодування було 6 березня 2022 року. Проте, 17 лютого 2022 року позивач, не дочекавшись добровільного виконання своїх обов`язків відповідачем, звернувся з позовом до суду. Вважає, що відповідач жодним чином не порушував права, свободи чи інтереси позивача, а тому позовні вимоги до відповідача були передчасними.
Щодо необґрунтованості витрат на лікування вказує, що перелік та кількість призначених медичних препаратів (засобів) згідно медичних документів виписаних на ім`я позивача не співпадає з переліком та кількістю медичних препаратів (засобів) зазначених у чеках, наданих позивачем із позовною заявою. Таким чином, відповідач вважає обґрунтованими витрати на суму 65772 грн. Разом з тим, відповідач має сумніви щодо достовірності наданих квитанцій до позовної заяви, тож дані розрахунки є лише попередніми. Крім того, на запит відповідача медичний заклад надав інший перелік та кількість призначених медичних препаратів (засобів), ніж був наданий позивачем. Копія листів Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» (вих № 776 від 11 серпня 2022 року та № 776/1 від 11 серпня 2022 року) була надана відповідачем разом з письмовими запереченнями від 23 серпня 2022 року. Відповідач неодноразово акцентував увагу у суді першої інстанції щодо цього, однак дані аргументи були проігноровані судом першої інстанції.
Вважає що суд першої інстанції безпідставно проігнорував доводи відповідача, та необґрунтовано надав перевагу доказам поданим позивачем, ігноруючи їх об`єктивну сумнівність та відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів.
Відсутність у водія транспортного засобу «MERCEDES-BENZ» н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля з пішоходом не залежало від нього, а тому у відповідача відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування.
Заперечує проти стягнення штрафних санкцій та витрат на професійну правничу допомогу, вважає такі не обґрунтованими та недоведеними. Зокрема на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу позивачем не надано опис виконаних робіт.
Також в апеляційній скарзі заявлено клопотання про витребування у позивача для пред`явлення в судовому засіданні оригінали всіх медичних документів на яких ґрунтуються позовні вимоги, та які були долучені до матеріалів справи; витребувати у позивача для пред`явлення в судовому засіданні оригінали всіх квитанцій на оплату витрат на лікування позивачем, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та які були долучені до матеріалів справи; у разі неподання оригіналів таких документів - визнати медичні документи (письмові докази), на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача такими, що викликають сумніви з приводу їх достовірності.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Скочиляс І.М. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 4000 грн. 
В судове засідання не з`явився позивач ОСОБА_1 та його представник, 10 грудня 2025 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява сторони позивача про проведення судового засідання без їхньої участі.
Також в судове засідання не з`явився представник відповідача ТОВ «Страхова група «Оберіг» адвокат Стецюра О.В., про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку судової повістки до електронного кабінету. Причини своєї неявки учасники справи суду не повідомили.
Зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Установлено, що 9 березня 2021 року близько 21 год. 30 хв., відбулася дорожньо-транспортна пригода, за участю водія ОСОБА_2 , який керуючи автомобілем «Mercedes-Benz C270 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Драйзера, зі сторони вул. Закревського в напрямку вул. Бальзака у м. Києві, навпроти будинку № 9 по вул. Драйзера здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , тобто позивача, внаслідок чого останній (позивач) отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» для надання медичної допомоги.
На момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Mercedes-Benz C270 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована за полісом ОСЦПВ № ЕР-200671248 у Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг», що підтверджується копією витягу з бази МТСБУ, копією полісу ОСЦПВ № ЕР-200671248 та не заперечується сторонами.
За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 10 березня 2021 року було внесено відомості до ЄРДР за № 12021100000000174 та розпочато досудове розслідування за ознакам кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄРДР.
30 вересня 2021 року старшим слідчим СУГУ Національної поліції у м. Києві Даданенком О.С. було винесено постанову про закриття кримінального правопорушення, внесеного до ЄРДР за № 12021100000000174 від 10 березня 2021 року, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
30 вересня 2021 року на адресу ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» в інтересах потерпілого ОСОБА_1 було направлено заяву про виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 103360,36 грн., з яких: 98438, 44 грн. витрат на лікування та 4921, 92 грн. моральної шкоди, до якої було долучено, серед іншого, копію виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4965 щодо ОСОБА_1 , фіскальні чеки та квитанції про оплату лікування ОСОБА_1 на суму 98438, 44 грн., що підтверджується копіями зазначених документів.
11 жовтня 2021 року на адресу ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» в інтересах потерпілого ОСОБА_1 було направлено заяву про долучення документів, а саме рахунку № 52303/02 від 23 березня 2021 року на оплату медичних товарів та засобів, що підтверджується копіями зазначених документів.
За результатами розгляду вказаної заяви, ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» листом від 21 жовтня 2021 року повідомило про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування, що підтверджується копією листа.
Зі змісту зазначеного листа вбачається, що вказана ДТП має ознаки страхового випадку та зареєстрована ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» у справі за № 27268. Поряд з цим, ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» зазначає, що не володіє інформацією про набрання законної сили рішенням суду, яким було встановлено вину водія, відповідальність якого застрахована у ТДВ «СГ «ОБЕРІГ».
30 листопада 2021 року та 1 грудня 2021 року на адресу ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» в інтересах потерпілого ОСОБА_1 направлено заяву з долученням документів щодо лікарських засобів, шо призначені позивачу, відповідь з ГУНП у Київській області про закриття кримінального провадження, а також копію постанови слідчого СУГУ НП у м. Києві - Даданенко О.С. про закриття кримінального провадження № 12021100000000174 від 30 вересня 2021 року, що підтверджується копіями зазначених документів.
За результатами отриманих заяв, листом від 18 січня 2022 року ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» повідомив про прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування позивачу у розмірі 38376,75 грн., що підтверджується копією листа.
В подальшому, листом від 31 січня 2022 року ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» за результатами розгляду справи повідомив, що рішення, зазначене у листі від 18 січня 2022 року, є лише попереднім, а строк розгляду справи з моменту долучення постанови про закриття кримінального провадження ще не настав, тож остаточне рішення ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» не приймав, що підтверджується копією листа.
На момент розгляду справи позивач не отримував жодного страхового відшкодування.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх доведеності. Суд вважав позицію відповідача щодо наявності постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях водія забезпеченого транспортного засобу ОСОБА_2 , а також встановлення порушення пішоходом (позивачем) ОСОБА_1 правил дорожнього руху, як підстави для відмови у здійсненні виплати страхового відшкодування, не відповідає положенням законодавства. При цьому, суд першої інстанції звернув увагу на той факт, що стороною відповідача не було надано жодних доказів на підтвердження того факту, що водій забезпеченого транспортного засобу в момент ДТП перебував під дією обставин непереборної сили, чи наявності у потерпілого (позивача ) умислу на отримання тілесних ушкоджень.
Суд першої інстанції встановивши, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 9 березня 2021 року за участю водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем«Mercedes-Benz C270 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 , та пішохода ОСОБА_1 була визнана відповідачем страховим випадком, необхідні документи на підтвердження перебування останнього в закладі охорони здоров'я, а також підтвердження понесених позивачем витрат на лікування, були надані відповідачу ТОВ «СГ ОБЕРІГ», але останнім страхове відшкодування не виплачено, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування.
Перевіривши правильність проведеного позивачем розрахунку пені, 3 % річних, інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов висновку, нарахована сума є арифметично правильною, боргові періоди визначені вірно, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню та стягненню з відповідача. 
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи той факт, що при розгляді даної заяви вирішується питання згідно позовних вимог про розмір відшкодування позивачам шкоди внаслідок настання страхового випадку, а не питання про вину особи, та враховуючи висновки Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 11.04.2018 у справі 759/6119/16-ц), суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19 вересня 2023 року, є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
Щодо стягненню витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що подані на підтвердження надання позивачу правової допомоги та її розміру документи, враховуючи складність справи, значення справи для сторони, розгляд справи у порядку загального позовного провадження, з урахуванням вимог розумності та справедливості вважав що позивач має право на відшкодування витрат на професійну правову допомогу у розмірі 7500 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Як установлено судом, дорожньо-транспортна пригода, яка відбулася 9 березня 2021 року близько 21 год. 30 хв., за участю водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Mercedes-Benz C270 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 , та пішохода (позивача) ОСОБА_1 була визнана відповідачем страховим випадком.
За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 10 березня 2021 року було внесено відомості до ЄРДР за № 12021100000000174 та розпочато досудове розслідування за ознакам кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄРДР.
30 вересня 2021 року старшим слідчим СУГУ Національної поліції у м. Києві Даданенком О.С. було винесено постанову про закриття кримінального правопорушення, внесеного до ЄРДР за № 12021100000000174 від 10 березня 2021 року, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
30 вересня 2021 року ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» направлено заяву про виплату страхового відшкодування потерпілому ОСОБА_1 у загальному розмірі 103360, 36 грн., з яких: 98438, 44 грн. витрат на лікування та 4921, 92 грн. моральної шкоди, до якої було долучено, серед іншого, копію виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4965 щодо ОСОБА_1 , фіскальні чеки та квитанції про оплату лікування ОСОБА_1 на суму 98438, 44 грн., що підтверджується копіями зазначених документів.
Листом від 18 січня 2022 року відповідач ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» повідомив про прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування позивачу у розмірі 38376,75 грн., що підтверджується копією листа.
Листом від 31 січня 2022 року відповідач за результатами розгляду справи повідомив, що рішення, зазначене у листі від 18 січня 2022 року є лише попереднім, а строк розгляду справи з моменту долучення постанови про закриття кримінального провадження ще не настав, тож остаточне рішення ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» не приймало, що підтверджується копією листа.
Також сторонами не заперечується, що на момент розгляду справи позивач не отримував жодного страхового відшкодування.
Звертаючись з цим позовом до суду, ОСОБА_1 вважав, що його право на отримання страхового відшкодування, як потерпілої особи внаслідок ДТП, а саме наїзду на нього забезпеченого транспортного засобу, порушене страховиком цього транспортного засобу та просив стягнути зі страховика автомобіля «Mercedes-Benz C270 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 , разом зі страховим відшкодуванням також моральну шкоду, пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати, а також витрати на професійну правничу допомогу.
Щодо цього колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
У пункті 1.3 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.
Згідно із статтею 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова (регламентна) виплата у зв`язку з лікуванням потерпілої фізичної особи здійснюється страховиком, а у випадках, передбачених частиною першою і пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, у розмірі витрат, пов`язаних з доправленням, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілої фізичної особи у відповідному закладі охорони здоров`я, включаючи витрати на спеціальний медичний, постійний сторонній догляд та придбання лікарських засобів (лікарських препаратів). Необхідність здійснення таких витрат документально підтверджується відповідним закладом охорони здоров`я, а розмір розрахунковим документом.
На виконання вимог цієї статті, судом встановлено, що необхідні документи на підтвердження перебування позивача в закладі охорони здоров`я, а також підтвердження понесених ним витрат на лікування, були надані відповідачу ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» (виписка з медичної картки стаціонарного хворого, відповідні квитанції, лист з печаткою медичного закладу з переліком медикаментів та предметів догляду).
Згідно змісту витягу ЄРДР за № 12021100000000174 та постанови про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2021 року встановлено, що внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню, що визначено у висновку судово-медичної експертизи № 04210092020 від 25 серпня 2021 року. Також зазначено, що ОСОБА_1 перебігав дорогу в недозволеному для цього місці. 
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що ДТП відбулась з вини позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Однак такі твердження апелянта суперечать його позиції викладеної у листі від 18 січня 2022 року, у якому відповідач ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» повідомив позивача про прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування позивачу у розмірі 38376,75 грн., а отже визнав страховий випадок (том 1 ас. 35). Тому такі доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті судом до уваги як підставу для скасування оскаржуваного рішення.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що позовна вимога про виплату страхового відшкодування в зазначеній позивачем сумі є обґрунтованою та підтвердженою матеріалами справи. Заперечення відповідача з такими вимогами в заявленій сумі зводиться до незгоди з оскаржуваним рішенням. Крім того, судом першої інстанції вже вирішено клопотання відповідача про витребування доказів, які повторно заявлено ним в апеляційній скарзі.. Відтак підстави для вирішення судом апеляційної інстанції повторно аналогічного за змістом клопотання в силу положень процесуального закону - відсутні.
Щодо стягнення моральної шкоди.
Нормами ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
За загальним правилом шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом (ч. 3 ст. 1166 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п. 1 ч. 2 ст. 1166 ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад суїцид).
Отже, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, повинна нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини.
Таким чином, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи, завдана нею шкода відшкодовується, зокрема, якщо шкоду завдано ушкодженням здоров`я, життю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 9 березня 2021 року за участю водія ОСОБА_2 , який керуючи автомобілем «Mercedes-Benz C270 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , внаслідок чого позивач отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» для надання медичної допомоги.
Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується на безумовній підставі, навіть, у випадку наявності вини потерпілого. Відповідальність за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки не настає лише у випадку непереборної сили чи умислу потерпілого. 
До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: від 21 грудня 2022 року № 369/13458/20; від 6 липня 2022 року № 442/3107/21; від 19 травня 2022 року № 201/8818/19; від 3 травня 2022 року № 450/4163/18; від 26 квітня 2022 року № 184/1641/20.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що шкоду потерпілому ОСОБА_1 заподіяно внаслідок його умислу чи непереборної сили, під дією обставин якої перебував водій забезпеченого транспортного засобу, у передбаченому статей 12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано. Тим більше відповідачем визнано такий випадок страховим та призначено виплату страхового відшкодування.
Відповідно до пункту ст. 26-1 Закону № 1961-IV, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. А тому визначена сума моральної шкоди позивачем у розмірі 4921, 92 грн. є обґрунтованою та відповідає вимогам закону.
Щодо застосування положень статті 625 ЦК України у разі прострочення виплати страхового відшкодування Верховний Суд у численній своїй практиці зауважив, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України). Відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV та частини 2 статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах. У справі, яка переглядається, встановлено, що страховик повідомив позивача, що строк для прийняття страховиком рішення щодо виплати страхового відшкодування призупинено до дати набрання рішенням у кримінальній справі законної сили та повідомлення про цей факт страховика, як це передбачено абз. 4 п. 36.2 ст. 36 Закону № 1961-IV (постанова КЦС ВС від 22 грудня 2023 року у справі № 345/3049/22 (частина І). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) дійшла висновку, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».
У постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Встановивши, що відповідач має перед позивачем невиконане грошове зобов'язання, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення пені та сум, нарахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.
Враховуючи наведе, колегія суддів дійшла висновку що і в цій частині рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам законності.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на суперечливу поведінку відповідача. В апеляційні скарзі страховик зазначає, що «строк розгляду заяви про страхове відшкодування зупинився на час розгляду кримінальної справи та відновився лише 6 грудня 2021 року (з моменту отримання постанови у кримінальній справі). Відтак, останнім днем для прийняття рішення про страхове відшкодування було 6 березня 2022 року. Проте, 17 лютого 2022 року позивач, не дочекавшись добровільного виконання своїх обов`язків відповідачем, звернувся з позовом до суду». Зі змісту такої заяви вбачається те, що відповідач ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» навпаки визнає позовні вимоги, заперечуючи тільки щодо обмеження товариства у строках для здійснення виплати страхового відшкодування. Проте, звертаючись до суду апеляційної інстанції, просить рішення суду першої інстанції скасувати та наводить аргументи чому таке рішення є незаконним.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на
утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. (постанова ВС від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).
На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами (постанова ВС від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19).
З наведеного вбачається, що позиція відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позовних вимог є змінною та суперечливою, а відтак зводиться до незгоди із висновками судів першої та апеляційної інстанцій.
Таким чином, доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7500 грн., колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої статі 133, пункту 1, частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту першого частини другої статті 141 ЦПК України, інші судові витрати , пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 6 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 7 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19.
У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту, про що обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові у цій справі.
Крім того, подібні висновки Верховного Суду містяться і у постанові від 19 листопада 2021 року у справі № 910/4317/21.
На підтвердження понесених витрат на надання професійної правничої допомоги представником позивача до позовної заяви надано договір про надання професійної (правничої) допомоги від 26 січня 2025 року, яким визначено, що вартість послуг за надання правничої допомоги становить у суді першої інстанції становить 7500 грн., у суді апеляційної інстанції 4000 грн.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 6 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 910/7586/19.
В матеріалах справи відсутня заява відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Також відповідну заяву не подано і до суду апеляційної інстанції.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість стягнення на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 грн. в суді першої інстанції, а також вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суми 4000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги не містять доказів на спростування висновків суду першої інстанції, а зводяться до незгоди з такими.
За змістом статті375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки рішення суду не підлягає скасуванню, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 7 жовтня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повна постанова складена 21 січня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус