Номер провадження: 22-ц/813/4249/26 
Справа № 947/18931/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
Іменем України
22.01.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Подберезська Наталія Валеріївна,
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2025 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування 
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
В червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, в обґрунтування якого зазначив, що з 30 січня 2010 року по січень 2019 року батько позивача ОСОБА_3 з відповідачем проживали однією сім?єю без реєстрації шлюбу, як чоловік і жінка, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах. 
Позивач посилається, що постановою Одеського апеляційного суду від 09.03.2023 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та встановлено факт спільного проживання батька позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінка без реєстрації шлюбу протягом періоду з 01.01.2010 року по 31.12.2018 року справа № 947/5473/22.
Зазначає, що під час спільного проживання батька, за спільні кошти з відповідачкою було придбано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , підтвердженням чого є свідоцтво про право власності від 30.01.2012 року.
18.02.2020 року батько позивача подав позовну заяву про становлення факту проживання однією сім?єю та розподіл майна подружжя до Київського районного суду міста Одеси (справа № 947/1308/20). ІНФОРМАЦІЯ_3 батько позивача помер від короновірусу, підтвердженням чого є відповідне свідоцтво про смерть № НОМЕР_1 , через що справу залишено без розгляду, рішення по даній справі не було прийнято.
Позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_3 та є єдиним спадкоємцем усього майна батька, що підтверджується постановою Одеського апеляційного суду від 09.03.2023 року.
14.04.2023 року позивач звернувся до Державного нотаріусу Малиновської Державної нотаріальної контори у місті Одеса з заявою про прийняття спадщини, а саме квартири АДРЕСА_2 , однак отримав письмову відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.
ОСОБА_1 зазначає, що в добровільному порядку розділити вищевказане майно не вийшло.
Позивач просить визнати за ОСОБА_1 право власності по 1/2 квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Київський районний суд м. Одеси рішенням від 02 липня 2025 року задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, щовідповідно до наявних доказів право власності на спірну квартиру виникло у зв`язку із придбанням у 2011 році майнових прав, які після прийняття будинку в експлуатацію трансформувались у право власності на квартиру 30 січня 2012 року, постановою Одеського апеляційного суду від 09.03.2023 року, залишеною без змін постановою Верховного суду від 20 лютого 2024 року, у справі № 947/5473/22 встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року до 31 грудня 2018 року. 
Суд зазначив, що під час розгляду даної справи стороною відповідачки, яка намагалась спростувати презумпцію спільного сумісного права на спірну квартиру у неї та ОСОБА_3 , не надано належних та допустимих доказів того, що під час придбання вказаної спірної квартири використовувались особисті кошти ОСОБА_2 , а тому презумпція спільної сумісної власності даної квартири вважається не спростованою.
Встановивши, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а позивач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволенні позову у повному обсязі та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Подберезська Н.В., просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2025 року у справі № 947/18931/23 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що при постановлені рішення та його обґрунтуванні у мотивувальній частині, суд зосередився виключно на доказах, наданих відповідачкою задля спростування спільності придбаного сторонами майна. При цьому судом не надано оцінки тому, що позивачем не було надано до суду жодного доказу наявності доходів у його батька, які б дозволили йому приймати фінансову участь у придбанні спірної квартири. Витяг з реєстру платників єдиного податку та свідоцтво платника єдиного податку на ім?я ОСОБА_3 не є документами, які підтверджують отримання ним доходів. Будь-яких доказі на спростування доводів відповідачки щодо її особистої власності та відсутності доходів у ОСОБА_3 позивачем суду не надано. Відповідач посилається, що у позивача не було доходів, які б надавали йому змогу брати фінансову участь у придбанні спірної квартири, яка була і залишилась особистою приватною власністю, так як набута нею за її особисті кошти, отримані від підприємницької діяльності. Зазначає, що ОСОБА_2 самостійно вела з 11.07.2015 року власний бізнес, окрім того отримала від рідної сестри - ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 37000 доларів США від продажу спадкового майна, яке залишилося після смерті матері. 

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.08.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснювалось ОСОБА_1 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 копію ухвали про відкриття провадження отримала 20.08.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримав 29.08.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та представник ОСОБА_1  - ОСОБА_6 судові повістки-повідомлення отримали 05.01.2026 року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 21.01.2026 року надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, в якій зазначено, що ОСОБА_2 позбавлена можливості бути присутньою в судовому засіданні та надавати особисті пояснення, оскільки нею була отримана травма коліна, в зв`язку з чим вона змушена була 21 січня 2026 року звернутися до лікаря. ОСОБА_2 вважає, що її особиста участь в розгляді її апеляційної скарги є обов`язковою, так як вона має право надати свої пояснення особисто.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.01.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи залишено без задоволення, з огляду на таке.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).
Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, у заяві про відкладення розгляду справи не наведено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 не мотивовано необхідність її безпосередньої явки до суду, враховуючи, що інтереси ОСОБА_2 представляє адвокат Подберезська Н.В.
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5 .
Від представник ОСОБА_1  - ОСОБА_6 06.01.2026року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, який містить клопотання про поновлення строку.
Відповідно ст. 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. 1ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Згідно ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку.
Як вже зазначалось судом, ОСОБА_1  копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримав 29.08.2025 року, стороні роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі у десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали та апеляційної скарги, який за формою і змістом має відповідати ст. 360 ЦПК України, із одночасним наданням доказів надсилання (надання) копії цього відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.01.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання відзиву, оскільки не обґрунтовано поважність причин пропуску зазначеного строку, відзив ОСОБА_1 , від імені якого діє Шалару О.І., на апеляційну скаргу залишено без розгляду, оскільки він поданий 06.01.2026 року, разом із тим, ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримав 29.08.2025 року.
Представник ОСОБА_1  - ОСОБА_6 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, щовідповідно до наявних доказів право власності на спірну квартиру виникло у зв`язку із придбанням у 2011 році майнових прав, які після прийняття будинку в експлуатацію трансформувались у право власності на квартиру 30 січня 2012 року, постановою Одеського апеляційного суду від 09.03.2023 року, залишеною без змін постановою Верховного суду від 20 лютого 2024 року, у справі № 947/5473/22 встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року до 31 грудня 2018 року. 
Суд зазначив, що під час розгляду даної справи стороною відповідачки, яка намагалась спростувати презумпцію спільного сумісного права на спірну квартиру у неї та ОСОБА_3 , не надано належних та допустимих доказів того, що під час придбання вказаної спірної квартири використовувались особисті кошти ОСОБА_2 , а тому презумпція спільної сумісної власності даної квартири вважається не спростованою.
Встановивши, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а позивач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволенні позову у повному обсязі та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 , 15 лютого 2012 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 30 січня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради. В свою чергу вказане свідоцтво про право власності на квартиру видано на підставі договору № 39/02-01 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Маршал» від 04 лютого 2011 року, додаткової угоди № 7 від 04 листопада 2011 року, договору № 26 про відступлення майнових прав від 04 листопада 2011 року, додаткової угоди № 26 від 04 листопада 2011 року, акту прийому-передачі від 18 листопада 2011 року.
18 лютого 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя (справа № 947/1308/20). Відповідачка під час розгляду вказаної справи не заперечувала факту проживання однією сім`єю зі ОСОБА_3 , проте ІНФОРМАЦІЯ_2 останній помер, а вказаний позов було залишено без розгляду.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.
У лютому 2022 року ОСОБА_1 (син ОСОБА_3 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнання права власності на спадкове майно ( справа 947/5473/22).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2022 року
у позові відмовлено. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт спільного проживання ОСОБА_3 з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період, оскільки встановлені обставини справи та підстави, наведені позивачем, не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах. Суд не взяв до уваги посилання позивача на наявність зустрічного позову ОСОБА_2 у справі № 947/1308/20, оскільки ці обставини судом не встановлювались і жодного рішення у вказаній справі по суті спору ухвалено не було. Крім того, ОСОБА_2 у зустрічному позові просила здійснити поділ майна подружжя та виділити спірну квартиру саме їй, а ОСОБА_3 залишити машино-місце та автомобіль, а також визнати спільним зобов`язання за кредитним договором, укладеним з АТ «Альфа-Банк», що свідчить про незгоду відповідачки з позовом ОСОБА_3 . Також суд вказав, що ОСОБА_1 не скористався можливістю вступити у справу № 947/1308/20 як правонаступник батька, оскарживши ухвалу про залишення позову без розгляду.
Постановою Одеського апеляційного суду від 09 березня 2023 року, яка залишена без змін постановою Верховного суду від 20 лютого 2024 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2022 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Встановлено факт спільного проживання батька позивача — ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд, ухваливши нове рішення у вказаній частині, виходив з того, що позивач належними доказами довів факт проживання ОСОБА_2 зі ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період із січня 2010 року до січня 2019 року. Разом з тим, апеляційний суд погодився з висновками районного суду в частині відмови у визнанні за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, вважаючи ці вимоги, за відсутності доказів відмови нотаріуса в оформленні спадкових прав позивача, передчасними.
Із тексту зазначеного вище рішення суду вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приймали участь у розгляді справи № 947/1308/20, та є сторонами у цій справі, а тому під час розгляду справи яка розглядається ними не можуть оспорюватися обставини, які були встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 09 березня 2023 року.
Постанова Одеського апеляційного суду від 09 березня 2023 року, яка набрала законної сили, є обов`язковою у відповідності до ч. 1 ст. 18 ЦПК України.
Отже, факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року до 31 грудня 2018 року, не підлягає доказуванню, оскільки ці обставини встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 09 березня 2023 року, яка набрала законної сили.
Суд першої інстанції правильно зазначив щодо можливості спростування преюдиції в іншої справі, вказавши, що така можливість у відповідності до вимог ч. 5 ст. 82 ЦПК України відноситься лише до тих справ у яких не брала участь особа, яка спростовує встановленні іншим рішенням суду обставини.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності.
Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2023 року у справі № 442/3741/21.
Зазначені положення закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доведення обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Звертаючись до суду із позовом позивач просив визнати право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом, в обґрунтування зазначивши, що постановою Одеського апеляційного суду від 09.03.2023 року у справі №947/5473/22, встановлено факт спільного проживання батька позивача – ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу протягом періоду – з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2018 року. Під час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ними придбана спірна квартира, яка є спільною сумісною власністю.
З матеріалів справи вбачається, що у період спільного, сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , остання на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 30 січня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради отримала у власність квартиру АДРЕСА_2 . Вказане свідоцтво про право власності на квартиру видано на підставі договору № 39/02-01 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Маршал» від 04 лютого 2011 року, додаткової угоди № 7 від 04 листопада 2011 року, договору № 26 про відступлення майнових прав від 04 листопада 2011 року, додаткової угоди № 26 від 04 листопада 2011 року, акту прийому-передачі від 18 листопада 2011 року.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На спростування презумпції спільності права власності на спірну квартиру відповідачем надано в якості доказів відомості про те, що під час придбання і у період який передував придбанню спірного майна (майнових прав) відповідачка мала дохід суттєвого розміру, та за клопотанням сторони відповідачки судом першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_4 (сестра відповідачки), ОСОБА_7 .
Суд першої інстанції надав належну правову оцінку показам свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 зазначивши, що пояснення свідка ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою відповідачки, є суперечливими щодо розміру, отриманих від продажу спадщини матері майна, грошових коштів та їх використання – то пояснювалось що вони були вкладені у підприємницьку діяльність, то передані сестрі для придбання майна, а також щодо особистого життя сестри - то відомо майже все про власне життя сестри, то не відомо про наявні кредити. Суд першої інстанції зауважив про відсутність будь-яких письмових доказів як факту продажу спадщини, та отримання грошей у сумі достатньої для придбання спірного майна, так і факту передачі коштів.
Свідок ОСОБА_7 окрім самого факту знайомства, відповідей на питання наявності у відповідачки власних грошей для придбання спірного майна не надала.
Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира набута за особисті кошти ОСОБА_2 від підприємницької діяльності, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, свідоцтвом платника єдиного податку, звітами суб`єкта малого підприємництва – фізичної особи – платника єдиного податку за 2009 -2012 роки, податковими деклараціями платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця за 2012 рік не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Так, у наданих позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції звітах суб`єкта малого підприємництва – фізичної особи – платника єдиного податку за період 2009 -2012 року зазначена сума фактично сплаченого єдиного податку у звітному кварталі та обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг).
Обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) складає загальну суму коштів, отриману в результаті реалізації товарів або послуг. Тобто ці кошти включають у себе не лише чистий прибуток підприємця, але й кошти від собівартості виготовлення та реалізації продукції. У матеріалах справи відсутні інші відомості, аніж зазначені відповідачем у звітах суб`єкта малого підприємництва – фізичної особи – платника єдиного податку за 2009 -2012 роки.
На виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2024 року Головним управлінням ДПСУ Миколаївській області надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору ОСОБА_2 за період з 01.07.2005 року по 31.12.2008 року, в яких зазначається, що за період липень 2005 року – грудень 2008 року відсутня інформація про доходи.
Слід зауважити, що надані відповідачем податкові декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця за 2012 рік стосуються періоду після отримання 30.01.2012 року ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на спірну квартиру.
Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що скаржник, звертаючись до суду із апеляційною скаргою, та посилаючись те, що спірна квартира набута за особисті кошти ОСОБА_2 від підприємницької діяльності, проте належних та достатніх доказів на підтвердження обставин наявності перед придбанням спірної квартири у 2011 році особистих накопичень і придбання квартири за ці кошти відповідач не надав.
Посилання скаржника на те, що позивачем не надано суду доказів того, що в його батька були будь-які джерела доходу на час придбання квартири не заслуговують на увагу, оскільки тягар доказування у справі про спросутвання презумпції права спільної сумісної власності покладено на ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).
Суд першої інстанції врахував, що Верховним Судом при встановленні обставин правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було застосовано доктрину заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, визнавши правильною позицію апеляційного суду який про розгляді спору взяв до уваги заяви по суті справи сторін у цивільної справі № 947/1308/20, незважаючи на те, що справа не була вирішена судом по суті, через смерть ОСОБА_3 .
Слід зауважити, що під час розгляду вказаної справи, ОСОБА_2 зверталась із зустрічним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та поділ спільного майна подружжя, зазначаючи, що в період шлюбних відносин за спільні кошти позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 було набуте рухоме та нерухоме майно: квартира АДРЕСА_2 ; машиномісце АДРЕСА_3 , автомобіль КІЯ САRENS, 2014 року випуску на підставі договору купівлі-продажу від 08.02.2019 року.
Також ОСОБА_2 зверталась із заявою про забезпечення позову в якій зазначала, що квартира АДРЕСА_2 придбана в період шлюбних відносин за спільні кошти. 
Отже ОСОБА_2 своєю поведінкою шляхом подання заяв по суті справи при розгляді цивільної справи №947/1308/20 висловила свою позицію стосовно нерухомого майна – квартири АДРЕСА_2 , зазначивши, що вказана квартира придбана за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та є спільною сумісною власністю.
Висновки суду першої інстанції про поведінку відповідачки, яка суперечить її попередній поведінці, є правильними. 
Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час розгляду даної справи відповідачкою, яка намагалась спростувати презумпцію спільного сумісного права на спірну квартиру у неї та ОСОБА_3 , не надано належних та допустимих доказів того що під час придбання вказаної спірної квартири використовувались особисті кошти ОСОБА_2 , а тому презумпція спільної сумісної власності даної квартири є не спростованою.
Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якої кожному з співвласників належить рівна частка.
Позивач є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та є єдиним спадкоємцем.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Ефективним способом захисту прав спадкоємця, що прийняв спадщину, може бути визнання права власності на спадкове майно за відсутності правовстановлюючих документів на нього.
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23 липня 2024 року в справі № 204/8935/22, від 25 вересня 2024 року в справі № 707/2877/22, від 03 січня 2025 року в справі № 754/7860/22, від 11 лютого 2025 року в справі № 751/2484/22.
В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в 
нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Судом першої інстанції встановлено, що 26 січня 2022 року державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким ОСОБА_1 є спадкоємцем належного ОСОБА_3 майна – машино-місця № НОМЕР_2 , загальною площею 17,5 кв. м, розташованого на АДРЕСА_4 .
14.04.2023 року державний нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі повідомив ОСОБА_1 про відсутність можливості видати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні яке належало його батьку ОСОБА_3 , з рекомендацією звернення за захистом своїх інтересів до суду.
Встановивши, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Подберезська Наталія Валеріївна,залишити без задоволення.
Рішення рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2025 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 04 лютого 2026 року
Головуючий В.А. Коновалова
Судді М.В. Назарова
Ю.П. Лозко