ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/19762/24 пров. № А/857/11562/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Ільчишин Н.В., Кухтея Р.В.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року (суддя – Потабенко В.А., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного рішення – 18.02.2025), 
в адміністративній справі №380/19762/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У вересні 2024 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (надалі – відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі – відповідач-2), в якому просила: 1) визнати протиправним та скасувати рішення №913110127372 від 22.08.2024 (№27093/03-16 від 23.08.2024) відповідача-2 про відмову в перерахунку пенсії щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії позивачу в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (14.08.2024) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» ч. 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; 2) зобов`язати відповідача-1 здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з часу звернення (14.08.2024) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» ч. 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідач-1 подав суду відзив на адміністративний позов, в якому висловив свої заперечення проти його задоволення. Просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.
Також відповідач-2 подав суду відзив на позовну заяву, в якому висловив свої заперечення проти його задоволення. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 22.08.2024 №913110127372 про відмову ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку підвищення до пенсії як члену сім`ї осіб, яких було примусово переселено та згодом реабілітовано, у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити ОСОБА_1 як члену сім`ї осіб, яких було примусово переселено та згодом реабілітовано, нарахування та виплату підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01.08.2024 (з урахуванням виплачених сум). В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 968 (девятсот шістдесят вісім) гривень 96 коп. сплаченого при подачі позову до суду судового збору. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-2 та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що під час аналізу наданої позивачем заяви від 14.08.2024 щодо перерахунку пенсії у зв`язку з встановленням підвищення до пенсії, пенсійним органом виявлено відсутність документів, що підтверджують факт переселення сім`ї репресованого та посвідчення про відповідний статус заявниці. Тому вважає апелянт, що відповідачем-2 правомірно прийнято рішення №913110127372 від 22.08.2024 про відмову в перерахунку пенсії, у зв`язку з відсутністю правових підстав. Звертає увагу апелянт на те, що відповідач-2 діяв в межах правового обов`язку, який визначений для органів Пенсійного фонду України чинними нормативно-правовими актами України у сфері пенсійного забезпечення. Тому, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить ухвалити нове рішення, яким скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 по справі № 380/19762/24, а позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як одержувач пенсії за віком, що підтверджується відповідним пенсійним посвідченням (а.с.16).
Позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місцях спец поселення, а саме м. Прокопєвськ Кемеровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видане (повторно 01.08.2013) органами записів актів цивільного стану м. Прокопєвська Кемеровської області, про що складено запис акта про народження № 6997 від 21.11.1958. Батьком позивача був ОСОБА_2 , а матірю – ОСОБА_3 .
Відповідно до архівної довідки від 16.07.1992 за № 4/5-3638-Т інформаційного центру Управління внутрішніх справ Львівської області ОСОБА_2 , 1931 року народження, ОСОБА_4 , 1929 року народження, 21.10.1947 із села Скнилів, Золочівського району Львівської області за рішенням постанови УМГБ по Львівській області були виселені на спецпоселення в Кемеровську область, звідки звільнені 25.08.1956 (а.с.13).
18.10.2013 Львівська обласна рада видала позивачу посвідчення № 62/16-П з правом на пільги, згідно із яким позивач на території Львівської області має право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (а.с.16).
Також встановлено, що 14.08.2024 позивач звернулась до відповідача-1 із заявою та необхідними документами про здійснення перерахунку підвищення до пенсії у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.39, 40).
За результатами розгляду вищезгаданої заяви від 14.08.2024, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, за принципом екстериторіальності прийнято Рішення від 22.08.2024 № 913110127372, яким позивачу відмовлено у здійсненні перерахунку підвищення до пенсії, оскільки заявницею не надано документів, що підтверджують факт переселення сім`ї репресованого та відсутність посвідчення про відповідний статус заявниці (а.с.43).
Позивач, не погодившись з рішенням про відмову в перерахунку пенсії, звернулася до суду з даним позовом. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Судом вірно враховано, що зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України від 17.04.1991 року № 962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (далі - Закон № 962-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з метою ліквідувати наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян Української РСР, поновити їх права, встановити компенсації за незаконні репресії та пільги реабілітованим.
Відповідно до статті 1-2 Закону № 962-XIIст. 1-2 Закону № 962-XII реабілітованими визнаються особи: 1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; 2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; 3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; 4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; 5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
Частиною першою 1 статті 4 Закону № 962-XII ст. 4 Закону № 962-XII передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Статтею 1-1 Закону № 962-XII визначені такі терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.
Відповідно до пункту п. другого 2 статті 1-3 Закону № 962-XIIст. 1-3 Закону № 962-XII потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.
Враховуючи вищенаведені правові норми, судом вірно зазначено, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю. Тобто, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.
З цього приводу, судом першої інстанції також вірно враховано правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 13.05.2024 року у справі № 500/5507/23 про належність до членів сімей, яких було примусово переселено, дітей, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю та наявність у таких дітей права на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту п. «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до пункту п. «г» статті 77 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення ст. 77 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 1788-XII) призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Отже громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії підвищуються на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Так, судом вірно встановлено, що позивач є членом сім`ї осіб, яких було примусово переселено та згодом реабілітовано, і отримує підвищення до пенсії за цей статус у розмірі 43,52 грн. на підставі підпункту 2 пункту п. 4 Постанови № 654.
Згідно пункту п. 6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Підпунктом 2 пункту п. 4 Постанови № 654 (з наступними змінами та доповненнями) установлено, що з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Із урахуванням загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, під час визначення розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону № 1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови № 654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі № 446/1515/16-а та від 06.02.2019 у справі № 446/1848/16-а.
Враховуючи вищенаведені обставини справи в сукупності з нормами законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач як член сім`ї осіб, яких було примусово переселено та згодом реабілітовано, має право на підвищення до пенсії в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком як це передбачено п. «г» ст. 77 Закону № 1788-ХІІ.
Таким чином, рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 22.08.2024 № 913110127372 про відмову позивачу у здійсненні перерахунку підвищення до пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.
З метою належного захисту порушеного права позивача, судом першої інстанції вірно враховано положення ч. 4 ст. 45 Закону № 1058 та зобов`язано відповідача-2 здійснити позивачу нарахування та виплату підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з 01.08.2024 (з урахуванням виплачених сум).
Колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог - позивач не оскаржує.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року в адміністративній справі №380/19762/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. В. Кухтей