КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 січня 2026 року м. Київ справа №990/190/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

До Верховного Суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо незабезпечення надання ефективної безоплатної вторинної правничої допомоги у період з 2022 року по дату ухвалення рішення у цій справі для захисту прав у спорах з Пенсійним фондом України та в інших справах, де така допомога була необхідна;
- зобов`язати Міністерство юстиції України вжити невідкладних та дієвих заходів для забезпечення надання ефективної безоплатної вторинної правничої допомоги, зокрема, шляхом призначення компетентного адвоката (адвокатів) для підготовки необхідних процесуальних документів та представництва інтересів у судах у справах щодо: перерахунку/індексації пенсії та призначення пенсії по втраті годувальника; оскарження дій/бездіяльності посадових осіб ПФУ; захисту прав у зв`язку з інцидентом за участю працівників поліції 17 квітня 2024 року (точніше дата є в заявах про злочин); інших справах, де буде встановлено право на БВДП;
- поновити усі пропущені процесуальні строки для звернення до суду та для вчинення інших процесуальних дій у справах, пов`язаних із захистом пенсійних та інших прав, зазначених у цій заяві, розгляд яких не відбувся по суті з 2022 року через ненадання ефективної безоплатної правничої допомоги, визнавши причину поважною;
- відшкодувати завдану протиправною бездіяльністю: матеріальну шкоду у розмірі 77 799 грн. (77 000 грн. недоотриманої пенсії як прямий наслідок неможливості судового захисту + 799 грн. вартість пошкодженого одягу під час інциденту з поліцією, який став можливим через відсутність правового захисту); моральної шкоди у розмірі 5 000 000 грн., яка полягає у тривалих душевних стражданнях, приниженні гідності, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість отримати належну пенсію та захистити свої права, погіршенні стану здоров`я через постійний стрес та неможливість придбати ліки, відчутті безпорадності та незахищеності перед державними органами, спричинених протиправною бездіяльністю відповідача;
- застосувати при вирішенні справи положення статті 59 Конституції України з урахуванням правових позицій Конституційного Суду України (зокрема, у Рішеннях №№13-рп/2000, 23-рп/2009, 6-рп/2013), визнавши право на безоплатну правничу допомогу в адміністративних справах, пов`язаних з захистом фундаментальних соціальних прав та/або обставин, що мають ознаки кримінальних правопорушень.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що у 2022 році зіткнувся з грубим порушенням пенсійних прав з боку Пенсійного фонду України, посадові особи якого, на переконання позивача, ввели його в оману та надали неправдиву інформацію щодо права на пенсію по втраті годувальника відповідно до пункту 1 статті 36 та статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як непрацездатній особі ІІ групи інвалідності. Міністерство юстиції України, як орган, відповідальний за функціонування системи безоплатної правничої допомоги, зловживаючи фактично монопольним становищем у наданні безоплатної допомоги, своєю тривалою бездіяльністю та покриванням неефективності (а можливо й протиправної діяльності) підпорядкованих центрів та адвокатів, вчинило протиправну бездіяльність. Така бездіяльність, на думку позивача, мала на меті, серед іншого, приховати злочинну діяльність посадових осіб Пенсійного фонду України (що може мати ознаки злочину за статтею 396 КК України – приховування злочину). 
Ухвалою Верховного Суду адміністративну справу №990/190/25 передано до Київського окружного адміністративного суду для розгляду за підсудністю.
За результатом автоматизованого розподілу, справу №990/190/25 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Василенко Г.Ю.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.08.2025 прийнято адміністративну справу №990/190/25 до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Василенко Г.Ю., та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відмовлено: у прийнятті до розгляду клопотання ОСОБА_1 про залучення доказів, заміну неналежних відповідачів на Державу Україна та об`єднання вимог в одне провадження; у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів та виклик свідків; у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
Відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити в позові.
Позивачем подано до суду заперечення на відзив.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
19.08.2022 ОСОБА_1 до Лівобережного київського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги подано заяву про надання безоплатної вторинної правової допомоги з питання складання процесуальних документів про визнання незаконною постанови Кабінету Міністрів України від 18.09.2019 № 856 «Питання Міністерства цифрової трансформації» з порушенням статті 24 Конституції України та статей 32, 42 Конституції України.
Наказом Лівобережного київського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 26.08.2022 № 6066-19255-п прийнято рішення про надання ОСОБА_1 безоплатної вторинної правової допомоги та видано доручення від 26.08.2022 № 5707 адвокату Москаленко Сергію Івановичу для надання такої допомоги.
Після вивчення та аналізу законодавства та наявних у позивача документів 08.10.2022 адвокатом Москаленком С.І. складений правовий висновок про відсутність правових підстав для звернення до суду, з яким ОСОБА_1 було ознайомлено.
За твердженням позивача, Міністерство юстиції України, як орган, відповідальний за функціонування системи безоплатної вторинної правової допомоги, зловживаючи фактично монопольним становищем у наданні безоплатної допомоги, своєю тривалою бездіяльністю та покриванням неефективності (а можливо й протиправної діяльності) підпорядкованих центрів та адвокатів, вчинило протиправну бездіяльність. Така бездіяльність, на думку позивача, мала на меті, серед іншого, приховати злочинну діяльність посадових осіб Пенсійного фонду України (що може мати ознаки злочину за статтею 396 КК України – приховування злочину). 
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом у цій справі
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, застосовуючи нормативно-правові акти, чинні на момент їх виникнення, суд виходив із такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228, (далі – Положення № 228), Мін`юст є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства та державну політику у сфері запобігання неплатоспроможності боржників, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, фізичних осіб - підприємців та відокремлених підрозділів юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, з питань утримання військовополонених, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації; забезпечує реалізацію державної політики у сфері стягнення в дохід держави активів осіб, щодо яких застосовано санкції.
Відповідно до підпункту 3 пункту 3 Положення № 228 одним з основних завдань Міністерства є здійснення загального управління у сфері надання безоплатної первинної правничої допомоги та безоплатної вторинної правничої допомоги.
Пунктом 4 Положення № 228 встановлено, що Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: 
- взаємодіє з центральними органами виконавчої влади з питань реалізації Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» (підпункт 28 пункту 4 Положення № 228);
- затверджує нормативно-правові акти з питань функціонування системи надання безоплатної правничої допомоги та надання такої допомоги відповідно до закону (підпункт 29 пункту 4 Положення № 228);
- відповідає за впровадження та функціонування системи безоплатної вторинної правничої допомоги (підпункт 35 пункту 4 Положення № 228);
- забезпечує підвищення професійного рівня працівників центрів з надання безоплатної правничої допомоги (підпункт 37 пункту 4 Положення № 228);
- встановлює порядок ведення Координаційним центром з надання правничої допомоги Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу (підпункт 38 пункту 4 Положення № 228).
Правовідносини у сфері надання безоплатної правничої допомоги суб`єктам права на безоплатну первинну правничу допомогу та суб`єктам права на безоплатну вторинну правничу допомогу регулює Закон України «Про безоплатну правничу допомогу» (далі – Закон).
Частиною першою статті 1 Закону передбачено, що безоплатна правнича допомога – правнича допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел.
Зі змісту позовної заяви судом встановлено, що підставою звернення ОСОБА_1 з цим позовом до суду стало неналежне надання останньому безоплатної правничої допомоги, за якою він вперше звернувся ще у 2022 році до Лівобережного київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Крім того, з позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що останній просить суд зобов`язати Міністерство юстиції України забезпечити надання безоплатної правничої допомоги, зокрема шляхом призначення компетентного адвоката.
Згідно зі статтею 15 Закону, суб`єктами надання безоплатної вторинної правничої допомоги в Україні є:
1) центри з надання безоплатної правничої допомоги;
2) адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу.
Частиною першою статті 16 Закону передбачено, що Міністерство утворює регіональні (республіканський (Автономної Республіки Крим), обласні, Київський та Севастопольський міські), місцеві (районні, міжрайонні, міські, міськрайонні, міжрайонні та районні у містах) та міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) центри з надання безоплатної правничої допомоги. Центри з надання безоплатної правничої допомоги є територіальними відділеннями Координаційного центру з надання правничої допомоги і утворюються з урахуванням потреб відповідних адміністративно- територіальних одиниць та забезпечення доступу осіб до безоплатної правничої допомоги.
При цьому, частиною другою вказаної статті встановлено, що центри з надання безоплатної правничої допомоги є неприбутковими організаціями, користуються правами юридичної особи, мають власні бланки, печатку із своїм найменуванням.
Відповідно до наказу Мін`юсту від 27.12.2023 № 4453/5 «Питання оптимізації системи надання безоплатної правничої допомоги» Лівобережний київський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги реорганізовано шляхом приєднання до Північного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги.
Відповідно до пункту 3 Положення про Північний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги, затвердженого наказом Координаційного центру з надання правничої допомоги від 28.12.2023 № 104 (далі – Положення), міжрегіональний центр є неприбутковою організацією, користується правами юридичної особи, має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, власні бланки, самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства.
Відповідно до пункту 2 Положення діяльність міжрегіонального центру поширюється на територію Вінницької, Житомирської, Київської, Хмельницької, Черкаської областей та міста Києва.
Відповідно до підпунктів 6, 7 та 8 пункту 8 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правничої допомоги, затвердженого наказом Мін`юсту від 02.07.2012 № 967/5, Регіональні центри з надання безоплатної правничої допомоги (республіканський (Автономної Республіки Крим), обласні, Київський та Севастопольський міські) та міжрегіональні центри з надання безоплатної правничої допомоги, юрисдикція яких поширюється на територію двох областей та більше двох областей, а також Автономної Республіки Крим, міст Києва та Севастополя відповідно до покладених на них завдань:
- приймають рішення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги або про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги;
- видають доручення адвокатам для надання безоплатної вторинної правничої допомоги суб`єктам відповідного права, визначеним у пунктах 3-9 частини першої статті 14 Закону, у разі необхідності скасовують їх в установленому порядку;
- приймають рішення про заміну адвоката, припинення надання безоплатної вторинної правничої допомоги у випадках, передбачених Законом та Кримінальним процесуальним кодексом України, у разі якщо відповідні доручення видані цими центрами.
Разом з цим, відповідно до пункту 8 Положення № 228, повноваження щодо загального управління у сфері надання безоплатної первинної правничої допомоги та безоплатної вторинної правничої допомоги Мін`юст здійснює за участю Координаційного центру з надання правничої допомоги, що належить до сфери його управління.
Ураховуючи вищезазначене, суд зазначає, що Північний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги є самостійним суб`єктом надання безоплатної правничої допомоги, втручання в діяльність якого з боку Міністерства, особливо в контексті повноважень, передбачених статтею 28 Закону, не матиме під собою будь-якого правового підґрунтя.
Те саме стосується й адвокатів, які залучаються центром з надання безоплатної правничої допомоги, оскільки вони не є працівниками таких центрів, а лише співпрацюють з ними на підставі укладених договорів та користуються усіма правами та гарантіями, визначеними у Законі України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Таким чином, рішення як про надання безоплатної правничої допомоги, так і про призначення компетентного адвоката, приймаються лише відповідним центром з надання безоплатної правничої допомоги у відповідності до положень Закону, як самостійним суб`єктом надання безоплатної вторинної правничої допомоги в Україні.
Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що згідно із статтею 28 Закону України “Про безоплатну правничу допомогу” до повноважень Міністерства юстиції України не належить надання безоплатної правничої допомоги, внаслідок чого останнє не порушувало права позивача на отримання безоплатної вторинної правової допомоги, то підстави для визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо незабезпечення надання ефективної безоплатної вторинної правничої допомоги у період з 2022 року по дату ухвалення рішення у цій справі для захисту прав у спорах з Пенсійним фондом України та в інших справах, де така допомога була необхідна та зобов`язання Міністерство юстиції України вжити невідкладних та дієвих заходів для забезпечення надання ефективної безоплатної вторинної правничої допомоги, зокрема, шляхом призначення компетентного адвоката (адвокатів) для підготовки необхідних процесуальних документів та представництва інтересів у судах у справах щодо: перерахунку/індексації пенсії та призначення пенсії по втраті годувальника; оскарження дій/бездіяльності посадових осіб ПФУ; захисту прав у зв`язку з інцидентом за участю працівників поліції 17 квітня 2024 року (точніше дата є в заявах про злочин); інших справах, де буде встановлено право на БВДП, - відсутні.
При цьому, щодо вимоги позивача про застосування при вирішенні справи положення статті 59 Конституції України з урахуванням правових позицій Конституційного Суду України (зокрема, у Рішеннях №№13-рп/2000, 23-рп/2009, 6-рп/2013), визнавши право на безоплатну правничу допомогу в адміністративних справах, пов`язаних з захистом фундаментальних соціальних прав та/або обставин, що мають ознаки кримінальних правопорушень, суд звертає увагу на таке.
Згідно зі статтею 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Законом визначений зміст права на безоплатну правничу допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правничої допомоги.
Відповідно до статті 18 Закону звернення про надання одного з видів правничих послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону, подаються особами, які досягли повноліття до центру з надання безоплатної правничої допомоги в письмовій формі за місцем фактичного проживання таких осіб незалежно від реєстрації місця проживання чи місця перебування особи або за місцезнаходженням органу, що здійснює дізнання, досудове розслідування, суду, слідчого судді, що розглядають справу.
У зверненні зазначаються прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання особи, яка потребує безоплатної вторинної правничої допомоги, поштова адреса, номери засобів зв`язку, викладається суть питання, для вирішення якого особа звертається за безоплатною вторинною правничою допомогою, та зазначається її належність до категорії осіб, які мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу.
Відповідно до статті 19 Закону у разі звернення особи, яка належить до однієї з категорій фізичних осіб, визначених пунктами 1, 2, 9-29 частини першої статті 14 цього Закону про надання безоплатної вторинної правничої допомоги центр з надання безоплатної правничої допомоги протягом 10 робочих днів з дня надходження звернення та документів, що підтверджують належність такої особи до відповідної категорії, приймає рішення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги і надсилає такій особі копію зазначеного рішення. Якщо особа не має підстав для отримання безоплатної вторинної правничої допомоги, центр з надання безоплатної правничої допомоги протягом 10 робочих днів з дня надходження звернення приймає рішення про відмову в наданні такій особі безоплатної вторинної правничої допомоги і надсилає їй копію зазначеного рішення з одночасним роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Підстави для відмови в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги наведені в статті 20 Закону.
Отже, звернення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги подається з конкретного питання, суть якого вказується відповідно до визначеного законом способу захисту порушеного права у відповідних правовідносинах та форми судочинства.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
В постанові від 25.09.2019 справа № 753/2187/17, провадження № 61-12899св18 суд вказав, що як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Виходячи зі змісту позовної заяви, позивачем заявлено вимоги задоволення яких не передбачено конкретним спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини, а стосується усіх наявних у нього проблем та спірних питань в різних галузях права.
У своєму рішенні № 23-рп/2009 від 30.09.2009 Конституційний Суд України надав офіційне тлумачення положенню частини першої статті 59 Конституції України.
Зокрема в пункті 3.2. рішення суд роз`яснив, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.
Конституційний Суд України зазначає, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правничою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.
В пункті 5 Рішення вказано, що у частині першій статті 59 Конституції України не міститься обмежень стосовно кола суб`єктів надання правничої допомоги та вимог щодо їх професійної підготовки, які мають визначатися в законах України.
Конституційний Суд України у Рішенні від 16.11.2000 № 13-рп/2000 висловив правову позицію у справі про право вільного вибору захисника. Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини цього Рішення зазначено, що «закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис «кожен є вільним у виборі захисника своїх прав» (частина перша статті 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин».
В пункті 4 Рішенні від 16.11.2000 № 13-рп/2000 Конституційний суд зазначив, що з метою забезпечення реалізації закріплених прав і свобод людини і громадянина Конституція України встановлює відповідні правові гарантії. Зокрема, в частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правничу допомогу.
Право на правничу допомогу – це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги. Держава в особі відповідних органів визначає певне коло суб`єктів надання правової допомоги та їх повноваження. Аналіз чинного законодавства України з цього питання дає підстави визначити, зокрема, такі види суб`єктів надання правничої допомоги:
- державні органи України, до компетенції яких входить надання правової допомоги (Мін`юст, Міністерство праці та соціальної політики України, нотаріат тощо);
- адвокатура України як спеціально уповноважений недержавний професійний правозахисний інститут, однією з функцій якого є захист особи від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах;
- суб`єкти підприємницької діяльності, які надають правову допомогу клієнтам у порядку, визначеному законодавством України;
- об`єднання громадян для здійснення і захисту своїх прав і свобод (частина перша статті 36 Конституції України).
Таким чином суд зазначає, на підставі статті 59 Конституції України позивач вже має гарантоване право на безоплатну правничу допомогу та може вільно обирати суб`єкта надання правничої допомоги, проте така допомога має надаватись в порядку і на підставах, визначеному Законом.
Вимоги позивача щодо зобов`язання призначити компетентного адвоката (адвокатів) для підготовки необхідних процесуальних документів та представництва його інтересів у судах у справах щодо перерахунку пенсії, оскарження дій/бездіяльності ПФУ та інших справах – де буде встановлено його право на безкоштовну вторинну правничу допомогу, стосуються вчинення дій щодо прийняття рішення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги або відмови у наданні такої допомоги.
Прийняття рішень про надання безоплатної вторинної правничої допомоги або відмову в наданні такої допомоги належить до дискреційних повноважень центрів надання безоплатної правничої допомоги.
Згідно із Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. 
Стосовно вимоги позивача зобов`язати відповідача відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі 77 799 гривень, моральну шкоду здоров`ю у розмірі 5 000 000,00 гривень суд, надаючи правову оцінку обставинам, що склалися, зазначає таке. 
Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 1174 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що шкода завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової чи службової особи органу державної влади при здійсненні своїх повноважень відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою цієї статті передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Шкода це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Моральна шкода – це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Частиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Тому суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Оскільки судом не встановлено неправомірності дій відповідача, матеріальна та моральна шкода не підлягають відшкодуванню. Тому позовна вимога про їх стягнення задоволенню не підлягає.
Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.
Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до вимог ст.139 КАС України у суду відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.