ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/672/25 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Худенка А.А.,
за участю секретаря судового засідання Маркулич Д.В.,
за позовом
Закарпатської обласної ради, м. Ужгород Закарпатської області до відповідача Фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни, с. Грушово Тячівського району Закарпатської області, за участю у справі третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Симодейка Віталія Михайловича, смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, м. Ужгород Закарпатської області та Комунального підприємства «Центральна районна аптека №14 Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація», м. Тячів Закарпатської області.

Представники учасників справи, що з`явились у судове засідання: 
від позивача - Сигидін О.І., представник в порядку самопредставництва 
від відповідача (в режимі відеоконференції) - не з`явився 
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача 1 (в режимі відеоконференції) - Романюк О.П., адвокат, ордер серії АО №1117413 від 18.03.2024 
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача 2 - Попов О.М., представник в порядку самопредставництва 
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача 3 - не з`явився

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ.

Закарпатська обласна рада звернулась з позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни, в якому просить суд зобов`язати Фізичну особу-підприємця Кадар Оксану Василівну усунути перешкоди у здійсненні Закарпатською обласною ради права власності на приміщення, площею 100,25 кв.м., що знаходяться на першому поверсі будівлі, аптеки №29 за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Тересва, вул. Народна, 87, шляхом виселення з займаного приміщення.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Худенка А.А., про що вказано у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2025.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 20.06.2025 позовну заяву залишено без руху.
Представник відповідача через канцелярію суду подав заяву б/н від 27.06.2025 (вх. №02.3.1-02/6030/25 від 27.06.2025) про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 01.07.2025 відкрито провадження у справі №907/672/25 в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначачались на 14.08.2025, 04.09.2025, 14.10.2025, 05.11.2025 та відкладались із підстав зазначених в ухвалах про його відкладення.
В підготовчому засіданні 01.12.2025 представника відповідача вказав, що йому необхідно надати строк на ознайомлення із додатковими поясненнями у справі, які подані позивачем 28.11.2025.
Підготовче засідання відкладено на 08.12.2025.
Разом із тим 08.12.2025 представник позивача подав заяву про відкладення підготовчого засідання. У разі відхилення клопотань про відкладення просить вирішити подані раніше клопотання.
В підготовчому засіданні 08.12.2025 судом вирішено відмовити в прохані відкласти підготовче засідання.
Відмова мотивована тим, що відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки;
У вказаній справі має місце повторна неявка (два і більше разів) в підготовче засідання представника відповідача.
Щодо доводів представника відповідача щодо можливого надходження з 02.12.2025 процесуальних документів від інших учасників суд зазначив, що в підготовчому засіданні 08.12.2025 встановлено, що у вказаній справі з 02.12.2025 до 08.12.2025 інших клопотань чи заяв крім поданого 08.12.2025 представником відповідача не надходило.
Щодо неможливості завантаження документів із системи ЄСІТС суд зазначив, що Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система (ЄСІТС) - сукупність інформаційних та телекомунікаційних підсистем (модулів), які забезпечують автоматизацію визначених законодавством та положенням про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи процесів діяльності судів, органів та установ в системі правосуддя, включаючи документообіг, автоматизований розподіл справ, обмін документами між судом та учасниками судового процесу, фіксування судового процесу та участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції, складання оперативної та аналітичної звітності, надання інформаційної допомоги суддям, а також автоматизацію процесів, які забезпечують фінансові, майнові, організаційні, кадрові, інформаційно-телекомунікаційні та інші потреби користувачів ЄСІТС. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 42 ГПК України Учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень.
Щодо твердження представника відповідача неможливості продовження розгляду справи, коли у справі не може прийняти участь третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача 3 - Комунальне підприємство «Центральна районна аптека №14 Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація» суд дійшов висновків, що вказана обставина не впливає на можливість розгляду справи та не є підставою для відкладення підготовчого засідання чи зупинення провадження №907/672/25. 
Суд зазначає, що відповідно до ст. 50 ГПК України Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права та обов`язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу.
Вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не тягне за собою розгляду справи спочатку.
Оскільки третя особа не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, то метою її участі в справі (процесі) є захист не суб`єктивного права, а свого юридичного інтересу.
Таким чином, інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, покликаний захистити права і охоронювані законом інтереси учасників цивільного процесу, які не є учасниками спірного матеріального правовідношення, але перебувають з однією із сторін у процесі в таких відносинах, які можуть змінитися в результаті рішення суду.
Щодо вимог у вказаному клопотанні розглянути попередні клопотання суд зазначає про їх розгляд у підготовчому засіданні 08.12.2025.
Щодо розгляду 5 клопотань поданих представником відповідача 04.09.2025 суд зазначив наступне:
1. Щодо Клопотання про відкладення засідання – 04.09.2025 підготовче засідання було відкладено.
2. Щодо клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ФОП Онуфрій Г.А. та ФОП Варганич М.М. суд дійшов висновку про відмову в задоволені вказаного клопотання, оскільки суборендар не може мати більше прав на користування майном, ніж має сам орендар, оскільки він отримує ці права похідно від орендаря, а не безпоседньо від орендодавця; суборенда не може тривати довше за основний договір оренди, і орендар завжди залишається відповідальним перед орендодавцем за виконання умов основного договору, навіть якщо суборендар порушує правила.
Так відповідно до ст. 774 Цивільного кодексу України Передання наймачем речі у володіння та користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.
3. Щодо клопотання про зупинення розгляду справи 907/672/25 до вирішення справи 907/864/25 суд відмовив у його задоволенні 
Так, за частиною першою статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Водночас, як верховенство права, так і розумність строків розгляду справи судом належить до основних засад (принципів) господарського судочинства за частиною третьою цієї ж статті.
Пункт 5 частини 1 статті 227 ГПК України визначає, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
За приписами пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
4. Щодо клопотання про врахування преюдиційних обставин, рішень судів у справах 260/5061/22, 907/182/23, 907/706/17 суд зазначає таке:
Ст. 75 ГПК України встановлює, що:
1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
4. Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
6. Обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
8. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, виправдувальним вироком суду у кримінальному провадженні, ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи господарським судом.
Відповідно до ст. 194. ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
З`ясування обставин справи та дослідження доказів не здійснюється у підготовчому засіданні.
Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. 
Звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. 
Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Такі докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, в загальному порядку за правилами, встановленими ГПК України. 
Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.
Щодо клопотання про забезпечення опитування у справі та застосування заходів примусу суд відмовив у його задоволені. Мотиви відмови:
Ст. 90 ГПК України встановлює, що:
1. Учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.
2. Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником справи, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті.
На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням.
3. Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніше як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - за п`ять днів до першого судового засідання.
Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.
4. Якщо поставлене запитання пов`язане з наданням доказів, що підтверджують відповідні обставини, учасник справи разом із заявою свідка надає такі докази.
5. Учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання:
1) з підстав, визначених статтями 67, 68 цього Кодексу;
2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи;
3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань.
6. За наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання. Суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь.
Ст. 13 ГПК України встановлює, що:
1. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
5. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Зокрема представник відповідача надав відповіді на запитання 28.11.2025, та в підготовчому засіданні вказав, що через зайнятість не міг надати їх раніше.
Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору в підготовчому засіданні повідомили, що запитання не стосується обставин, що мають значення для справи. 
Відповідно до ст. 135 ГПК України: 1. Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:
1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;
2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;
3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин;
4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк;
5) порушення заборон, встановлених частиною десятою статті 188 цього Кодексу.
Під час здійснення судового контролю за виконанням судового рішення суд може стягнути в дохід державного бюджету з відповідача, боржника чи їх керівників (якщо відповідачем, боржником є юридична особа) штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
2. У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд, з урахуванням конкретних обставин, стягує в дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від п`яти до п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
3. У випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд, з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.
4. Ухвалу про стягнення штрафу може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду вищої інстанції. Оскарження такої ухвали не перешкоджає розгляду справи. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали про накладення штрафу є остаточною і оскарженню не підлягає.
Ухвала Верховного Суду про стягнення штрафу оскарженню не підлягає.
5. Ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Стягувачем за таким виконавчим документом є Державна судова адміністрація України.
6. Суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, щодо якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків.
Таким чином суд дійшов висновків, що підстави накладення штрафу відсутні.
Щодо клопотання від 14.10.2025 про зупинення розгляду справи 907/672/25 до вирішення справи 907/914/23 суд відмовив у його задоволенні. Так, пункт 5 частини 1 статті 227 ГПК України визначає, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
За приписами пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Щодо клопотання від 04.11.2025 про закриття провадження у справі (п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК) а у разі відмови закрити провадження повернути позовну заяв позивачеві (ст. 43 ГПК) суд відмовив у його задоволені оскільки у підготовчому засіданні не встановлено таких підстав.
Щодо клопотання від 04.11.2025 щодо правових наслідків ліквідації та правонаступництва Комунального підприємства «Центральна районна аптека №14 Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація» суд дійшов висновків, що відповідно до ст. 50 ГПК України Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права та обов`язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу.
Вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не тягне за собою розгляду справи спочатку.
Оскільки третя особа не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, то метою її участі в справі (процесі) є захист не суб`єктивного права, а свого юридичного інтересу.
Таким чином, інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, покликаний захистити права і охоронювані законом інтереси учасників цивільного процесу, які не є учасниками спірного матеріального правовідношення, але перебувають з однією із сторін у процесі в таких відносинах, які можуть змінитися в результаті рішення суду.
Правонаступництво чи ліквідація Комунального підприємства «Центральна районна аптека №14 Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація» стосується прав останього та не є тотожними із правами відповідача. Щодо викладених у вказаному клопотанні вимог покласти на ЗОР та КУ обов`язок подання доказів суд дійшов висновків, що такі докази на стосуються предмету спору та такі вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо клопотання від 05.11.2025 про зупинення розгляду справи 907/672/25 до вирішення справи 260/8753/25 суд відмовив у його задоволенні 
Так, пункт 5 частини 1 статті 227 ГПК України визначає, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
За приписами пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Після розгляду в підготовчому засіданні вище вказаних клопотань та виконання завдань підготовчого засідання суд дійшов висновків закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті. 
Ухвалою від 08.12.2025 закрито підготовче провадження у справі №907/672/25 та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 січня 2026 року.
Ухвалою від 16 .12.2025 постановлено відвід судді Худенку А.А. (відповідно до заяв вх. № 02.3.1-02/10943/25 та вх. № 02.3.1-02/10946/25) від розгляду справи №907/672/25 вважати необґрунтованим.. Звернутись до керівника апарату Господарського суду Закарпатської області з метою визначення автоматизованою системою документообігу суду складу суду для розгляду заяв про відвід судді Худенку А.А. від розгляду справи №907/672/25 в порядку статті 32 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 16.12.2025 (суддя Андрійчук Л.В.) постановлено у задоволенні заяви представника Кадар Оксани Василівни від 15.12.2025 (вх.№ 02.3.1-02/10943/25) про відвід суді Худенку А.А. від розгляду справи № 907/672/25 - відмовити.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.12.2025 (суддя Пригара Л.І.) постановлено. У задоволенні заяви представника Фізичної особи – підприємця Кадар Оксани Василівни, с. Грушово Тячівського району Закарпатської області вих. №2 від 12.12.2025 (02.3.1-02/10946/25 від 15.12.2025) про відвід судді Худенка А.А. від розгляду справи №907/672/25 відмовити.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.12.2025 постановлено відвід судді Худенку А.А. відповідно до заяви (вх. № 02.3.1-02/11099/25 від 19.12.2025) від розгляду справи №907/672/25 вважати необґрунтованим. Звернутись до керівника апарату Господарського суду Закарпатської області з метою визначення автоматизованою системою документообігу суду складу суду для розгляду заяви про відвід судді Худенку А.А. від розгляду справи №907/672/25 в порядку статті 32 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 14.01.2026 (суддя Ремецькі О.Ф.) постановлено у задоволенні заяви представника Фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни б/н від 18.12.2025 року (вх. № 02.3.1-02/11099/25 від 19.12.2025 року) про відвід судді відмовити.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 15.01.2026 (суддя Ремецькі О.Ф.) постановлено у задоволенні клопотання представника б/н від 14.01.2026 року (вх. № 02.3.1-02/263/26 від 14.01.2026 року) про забезпечення вирішення заяви відповідача про відвід складу суду у справі №907/672/25 шляхом передачі заяви про відвід на вирішення до суду відповідної інстанції, найбільш територіально наближеного до цього суду, відмовити.
У судовому засіданні 20.01.2026 суд заслухавши думку учасників справи суд протокольно ухвалив відмовити у задоволені клопотань представника відповідача:
-від 14.01.2025 про Відкладення засідання у справі 907/672/25 та забезпечення вирішення заяви відповідача про відвід складу суду шляхом передачі заяви про відвід на вирішення до суду відповідної інстанції, найбільш територіально наближеного до цього суду (ч. 4 ст. 39 ГПК) - до Господарського суду Львівської області. 
- від 14.01.2025 про зупинення провадження у справі 907/672/25 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25)
- від 14.01.2025 про повернення до стадії підготовчого провадження та Вирішення питання про залучення до справи правонаступника КП ЦРА № 14.
У судовому засіданні 20.01.2026 суд після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч. 2 ст 219 ГПК України через складність справи суд відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 29.01.2026 на 14:00 год.
ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.
Позиція позивача.
Між КП Центральна районна аптека №14 м. Тячів ЗОВО «Фармація» в особі завідуючої КП ЦРА №14 як Орендодавцем, та Фізичною особою – підприємцем Кадар Оксаною Василівною, як Орендарем, 12.01.2007 було укладено Типовий договір оренди приміщень, частини будівель, споруд та іншого окремого індивідуально визначеного майна об`єктів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області (надалі – Договір оренди), відповідно до якого Орендодавець зобов`язується передати, а Орендар – прийняти в строкове платне користування окреме індивідуальне майно приміщення в аптеці №29 смт. Тересва, вул. Народна, 98 (надалі - Майно), площею 100,25 кв.м., розміщене за адресою: Тячівський район, смт. Тересва, вул. Народна, 98, на 1 поверсі (будинку, приміщення, будівлі), що знаходиться на балансі КП Центральна районна аптека №14 м. Тячів ЗОВО «Фармація». Майно передається в оренду з метою здійснення роздрібної торгівлі медичними та ортопедичними виробами – 80,75 м2, косметикою – 19,5 м2. 
Свідоцтвом про право комунальної власності на нерухоме майно від 18.05.2004 №79 виконавчим комітетом Тересвянської селищної ради було посвідчено, що нерухоме майно в складі Будівлі аптеки № 29, що розташоване в смт. Тересва, вул. Народна, 87 належить Закарпатській обласній раді на праві комунальної власності. 
Право власності Закарпатської обласної ради на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано 20.07.2020, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності №37440317 що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №217433266 від 23.07.2020. 
Пунктом 10.1. Договору оренди, встановлено, що цей Договір укладено строком на два роки одинадцять місяців, що діє з 01.01.2007. 
Відповідно до п.10.6. Договору оренди у разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну цього Договору, після закінчення строку його чинності, протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором. 
Таким чином, строк дії Договору оренди завершився 30.11.2009 року. З урахуванням наведених умов Договору оренди, останній було неодноразово продовжено: 
-з 01.12.2009 по 31.10.2012 включно, з 01.11.2012 по 30.09.2015 включно, з 01.10.2015 по 31.08.2018 включно, -з 01.09.2018 по 31.07.2021 включно. 
Відповідно до приписів пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені. 
Тобто, з 01.07.2020 року внесення змін до договорів оренди, укладених до набрання чинності цим Законом, у частині продовження строку їх дії не вносяться, а також по закінченню терміну, на який їх було укладено, продовжуються або переукладаються виключно на умовах та порядку, визначених чинним законодавством. 
З врахуванням зазначеного наступна пролонгація договору оренди не була можливою та відповідно до статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Орендодавець зобов`язується розмістити в ЕТС оголошення про передачу Майна в оренду та провести процедуру аукціону на право оренди майна або передати об`єкт в оренду без проведення аукціону.
Вказує, що займання ФОП Кадар О.В. зазначеного нежитлового приміщення, порушує вимоги ст. 319 Цивільного кодексу України. 
Просить зобов`язати Фізичну особу – підприємця Кадар Оксану Василівну усунути перешкоди у здійсненні Закарпатською обласною радою права власності на приміщення, площею 100,25 кв.м., що знаходяться на першому поверсі будівлі, аптеки № 29 за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Тересва, вул. Народна, 87, шляхом виселення з займаного приміщення та зобов`язанням підписати акт прийому-передачі приміщення аптеки.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» 
Представник комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» підтримав позицію позивача.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1 
Представник Симодейка Віталія Михайловича підтримав позицію позивача.

Позиція відповідача. 
Відповідач скористався наданим йому правом та подав відзив на позовну заяву за змістом якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вказує, що доводи позивача засновані на позиції: 
- ЗОР є власником комунального майна - аптеки № 29; 
- ЗОР визнає, що спірне приміщення передане ФОП Кадар у користування; 
- ЗОР визнає: сторонами такого договору оренди є КП ЦРА 14 та ФОП Кадар; 
- ЗОР не заперечує: договір пролонгувався, сторони не вважали його припиненим; 
- ЗОР трактує, що строк користування приміщенням ФОП Кадар - завершено; 
- ЗОР зазначає, що майно було законно передане у наступну оренду на аукціоні; 
- ЗОР пояснює як наслідок, що право користування набуте третью особою Симодейко; 
- ЗОР акцентує, що правомірність дій на передачу майна Cимодейку - не є під сумнівом; 
- ЗОР визнає, що КУ «Управління спільною власністю територіальних громад» ЗОР - 
неповноважна діяти від імені власника відносно цього комунального майна, чому вже 
надано оцінку Верховним Судом, що зумовлює позов обласної ради. 
Доводи відповідача засновані на позиції: 
- Відповідач не оспорює право власності ЗОР; 
- Позивач не зазначає, як порушено його право; 
- Позивач за ЦК та ГК не реалізує право користування; 
- Позивач здійснює управління майном, що не порушено; 
- Будівля аптеки вже передана у користування Симодейко; 
- Позивач не вправі діяти у інтересах третьої особи Симодейко; 
- Передача спірної будівлі у оренду третій особі відбулася незаконно - висновок ВС; 
- Не відповідач, а саме ЗОР порушив інтереси первинного власника майна - громади - та делегував свої виключні повноваження на управління майном громад неповноважному суб?єкту (КУ), у порушення Конституції та Законів України (встановлено судами). Позов, по суті, спрямовано за «захист права порушувати закон», що є зловживанням правом та судовому захисту не підлягає. 
Сторона відповідача посилається на вибірковий виклад позивачем обставин справи та порушення приписів ГПК щодо неприховування від суду обставин, які мають значення для вирішення спору (42, 43 ГПК), - що зумовлює необхідність послідовного спростування.
Відповідачка є орендарем комунального майна - приміщення у будівлі аптеки № 29 у смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області на підставі Договору оренди від 2007 року, укладеного з КП «ЦРА № 14 м. Тячів ЗОВО «Фармація» (орендодавець) та акту про передачу майна за ним від 30.09.2008. 
Відповідачка здійснює діяльність у приміщенні аптеки з дотриманням спеціальних вимог до цільового використання: роздрібної торгівлі лікарськими засобами 
Такий договір пролонгувався його сторонами, у ньому не відбувалося заміни сторін, за ним не виникало претензій до орендаря. Договір оренди не розривався, не припинявся, не складалися акти про повернення майна з користування. 
З урахуванням уведення в Україні воєнного стану, оренда вважається пролонгованою на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану в Україні, - на підставі Постанови КМУ від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», - що відображає практика Верховного Суду. В цілому, у сторін договору нема протиріч: щодо строку оренди, виконання договору. 
Незважаючи на викладене, до спливу строку користування майном, без дострокового припинення договору його сторонами, без ініціювання припинення договору в судовому порядку, без вилучення майна з користування у передбаченому порядку, без оцінки та компенсації невід?ємних поліпшень, складення акту про викладене, втручаючись у відносини між договірними сторонами, стороння особа - КУ «Управління спільною власністю територіальних громад» ЗОР, - вчинила дії на передачу усієї будівлі аптеки (разом з приміщенням, що перебуває у користуванні позивачки) у наступну оренду іншим особам, у спосіб проведення аукціону. 
Такі дії вчинялися КУ на підставі підзаконного акту - рішення ЗОР - яким даній установі було делеговано виключні повноваження обласної ради на управління комунальним майном, передачу майна у оренду. Таке рішення (та повноваження), як буде пояснено надалі, - вже визнано невідповідним Конституції та Законам України у судовому порядку, що є основою даного відзиву. 
Вперше КУ проведено аукціон щодо будівлі Аптеки № 29 11.11.2021 (№ LLE001- UA-20211020-59665), а за наслідком його проведення між КУ «Управління спільною власністю територіальних громад» ЗОР та Кузьмою В.В. (орендарем) було укладено Договір оренди від 30.11.2021 05-07-01/153 щодо будівлі Аптеки № 29 (. 
В той час як відповідачка оскаржувала результати аукціону, КУ розірвано договір з Кузьмою та 27.07.2022 вдруге проведено аукціон № LLE001-UA-20220720-25830, за результатами якого визначено іншого переможця, Симодейко Віталія Михайловича, з яким надалі укладено договір оренди № 05-07-01/88 від 19.08.2022 щодо будівлі Аптеки № 29. 
Проведення аукціону було незаконним, а всі рішення щодо його проведення та результатів прийняті неповноважним суб?єктом. Наразі відповідачка оскаржує результати аукціону № LLE001-UA-20220720-25830, про що спрямувала окремий позов до Господарського суду Закарпатської області. 
Проведення аукціону та його результати, включно з укладеним за підсумком аукціону договором оренди з іншим відповідачем (та всі дії та рішення ЗОР, які уможливили такий наслідок), - порушили права відповідачки як: 
- користувача спірного майна (право користування; на продовження користування за спливом строку оренди відповідно до встановленого порядку, за якого обласна рада та її органи приймать відповідні рішення; відшкодування невід`ємних поліпшень; визнання статусу співвласника; приватизації орендованого майна); 
- суб??єкта господарювання (право на здійснення господарської діяльності у приміщенні та отримання доходів від ліцензованої діяльності; право на невтручання у господарську діяльність з боку КУ та припинення конкурентного користування з боку Симодейко); 
- члена громади (порушено порядок здійснення повноважень щодо комунального майна в інтересах та від імені громади) - майно виставлене на аукціон неповноважним органом: не ЗОР та її органами, а окремим суб?єктом господарювання (КУ) та утвореною ним «комісією» з привласненням повноважень обласної ради та громади - що вже встановлено судами.
Всі рішення щодо проведення аукціону відносно будівлі аптеки № 29, дії на його проведення та його результати, які засновані на незаконному делегуванні та привласненні повноважень (діях на шкоду інтересам відповідачки, громади) - незаконні. Позивач, відповідно, не може стверджувати про те, що майно передане Симодейку правомірно; ми просимо суд, на виконня засад верховенства права, надати оцінку неправомірності таких дій і рішень ЗОР, КУ, Комісії КУ та звільнити відповідача від обов?язку повторного доказування. 
Аргументується, що передача майна у користування Симодейку зумовлена серією нікчемних правочинів.
ФОП Симодейко є стороною оскаржуваного договору оренди, яке йому передане КУ за актом. Даний суб?єкт господарювання здійснює господарську діяльність на підставі заяви щодо використання майна у підприємницькій діяльності, яка погоджена КУ (додатки до позову). Одночасно, ФОП Симодейко (безпосередньо, або з його відома) передав будівлю аптеки 29 у подальшу суборенду та дозволив здійснення підприємницької діяльності довільного призначення іншим особам (доказ долучаю). Так, у булівлі аптеки 29 наразі функціонують магазини з продажу побутових речей. Таке незаконне використання комунального майна триває роками, КУ та ЗОР не вживає заходів, громада не отримує кошти від несанкціонованої оренди - на шкоду громаді.
Щодо дії договору оренди із ФОП Кадар вказує, що ФОП Кадар орендує комунальне майно - приміщення Аптеки № 29 у селі Тересва Тячівськського району - на підставі Договору оренди від 12.01.2007 та акту про передачу майна від 30.09.2008. 
Специфікою Договору оренди є те, що він не укладений до настання певної дати, а, натомість, передбачає строк користування майном 2 роки 11 місяців; який передбачає свій відлік не раніше моменту передачі майна у користування та складення акту про це. 
Строк договору послідовно поновлювався та спливав 30.04.2023. 
Включно, умовами Договору оренди передбачено: 
- орендар приймає майно в строкове платне користування (п. 1.1.); 
- строк користування встановлено два роки і одинадцять місяців (п. 10.1.); 
- орендодавець зобов`язується передати майно згідно акту прийому - передачі (7.1); 
- орендар вступає у строкове платне користування у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами акта приймання - передачі майна (п. 2.2.). 
Відтак як майно було передане тільки 30.09.2008, то строк користування майном відраховується не з дати підписання договору, а з моменту фактичної передачі майна, про що прямо вчинено застореження у договорі на випадок різнотлумачень (п. 2.2.). 
Тобто, сторони свідомо передбачили, що у будь-якому разі перебіг строку оренди не розпочнеться раніше, аніж передача майна за актом, що є істотною умовою даного орендного правовідношення.
Вказує, що не існує поняття «строк договору оренди» та «строк оренди» як двох відмінних категорій. 
Визначальним для правильного розуміння сутності відносин, що склалися є те, що орендарем набувається право користування майном на строк 2 роки 11 місяців. Строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права й виконувати свої обов`язки відповідно до договору (ст. 631 ЦК). Тому, строк дії договору оренди пов`язується з підписанням акту прийому - передачі приміщення у користування. 
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 916/647/21: договір оренди є укладеним з моменту передання відповідного майна, а строк договору оренди починається з моменту передачі об`єкта оренди орендареві.
Договір оренди є реальним, що в узгодження з висновками, викладеними у постанові ОП КЦС ВС від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 та визначається як такий, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. 
Верховний Суд (постанова від 01.12.2021, № 916/647/21) визначив фундаментальні правила застосування ст. 283 ГК, ст. Ст. 640, 793, 795 ЦК у відносинах між орендарями та орендодавцями та констатував, що із системного аналізу норм ЦК та ГК вбачається, що договір оренди нерухомого майна вважається укладеним з моменту передачі об`єкта оренди орендареві.
Четвертий строк користування спливав 30.05.2020, а відтак він був продовжений сторонами на наступний період 2 роки 11 міс (до 30.04.2023) за порядком, який існував до введення в дію нового закону.
Постановою КМУ від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» встановлено, що договори оренди комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом 4 місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану; для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються. Така практика правозастосування підтримана судами: постанова КГС ВС від 12.04.2023 у справі № 917/565/22; постанова ВС від 29.03.2023 у справі 563/376/22-ц].
Умовами Договору оренди з ФОП Кадар передбачено, що у разі припинення Договору майно повертається орендарем орендодавцю аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим Договором (п. 2.4.); а майно вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання - передачі (п. 2.4.). 
Між сторонами договору оренди не вимагалося та не підписано акту про повернення майна, який би мав бути складений або по завершенні строку користування або за наслідком дострокового розірвання договору. Орендодавець не оглядав об`єкт, не розривав договір, щоб навіть ставити під сумнів право користування. Жодних дій на повернення майна, відповідно не вчинялося та не ініціювалося, оскільки КП ЦРА 14 ЗОВО Фармація не вважала договір припиненим. В цілому, і спорів щодо складення такого акту з договірною стороною не існувало.
Договір оренди укладено між ФОП Кадар О.В. та КП Центральна районна аптека № 14 м. Тячів ЗОВО «Фармація» (орендодацець, балансоутримувач). За будь-яких умов, якщо б у період з 2007 і надалі змінився орендодавець, то про це повинно було доводитися орендареві у відповідні строки та порядку. Проте сторони у договорі - не змінювалися.
Як зазналося, відповідачкою вчинено невід?ємні поліпшення у орендованому приміщенні, за згодою орендодавця. В узгодження з п. 7.3 Договору оренди та ст. 27 Закону орендодавець, за умови припинення договору у встановленому порядку, зобов`язаний відшкодувати вартість невід?ємних поліпшень.
Також, порушено права відповідачки на приватизацію об?єкта оренди.
На підзаконному рівні конституційну функцію управління майном громад області позивачем виведено з-під виключної компетенції обласної ради та її структурних підрозділів та незаконно делеговано суб?єкту господарювання (КУ). 
На підставі цих підзаконних актів КУ було прийнято всі рішення стосовно проведенн аукціону та оформлення його результатів, передачу приміщення аптеки у наступну оренду Симодейко.
До винесення рішення Господарським судом Закарпатської області від 20.11.2017 у справі № 907/706/17 - будівля аптеки належала на праві власності Тересвянській селищній раді, та як встановив суд станом на 2017 рік мала площу 377,7 кв.м. 
Проте, вже станом на 2020 рік площа майна вказувалася установою 389,5 кв.м. та 467,16 кв.м. Єдиний спосіб збільшення площі об?єкта у період з 2017 року по 2020 рік - його фактична розбудова та законний спосіб узаконення таких дій.
Господарський суд Закарпатської області доходить до вірних висновків про те, що навіть перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі Комунальної установи не є ознакою його речового права на майно, оскільки баланс є формою бухгалтерського обліку та не є підставою набуття майна у власність або користування. 
Навіть за умови перебування спірної будівлі на балансі, КУ не мала законних прав проводити аукціони щодо даного майна та діяти у таких правовідносинах «від імені власника». Верховним Судом у справі 907/182/23 (де судом відмовлено КУ у позові про виселення ФОП Кадар) також зазначено, що КУ є неналежним суб?єктом для реалізації прав відносно спірного комунального майна.
Під приводом інтересів громади до суду звернувся неналежний суб?єкт. Враховуючи те, що це комунальне майно передано за договором і прийнято за актом Симодейко (без застережень щодо порушення прав), - саме останній вправі звертатися до суду з вимогами щодо захисту права користування, якщо вбачатиме для цього підстави; 
- До суду звернувся суб?єкт, що з 2017 року порушує Конституцію та Закони, рішення Конституційного Суду, ігнорує висновки Верховного Суду, якими вже кваліфіковано поведінку даного позивача, яка і породжує спірні правовідносини - протиправною; 
- Метою позову є захист незаконного наслідку, який саме і виник у результаті прийняття позивачем рішень, що зумовили протиправну реалізацію повноважень щодо управління спірним майном. Отже, діючи на шкоду інтересам громади - первинного власника комунального майна - рада, по суті, намагається «захистити своє право порушувати закон». Така поведінка є дією на шкоду праву та захисту не підлягає; 
- Відповідач не оспорює право власності позивача та жодним чином не перешкоджає прийняттю радою законних рішень у частині здійснення права власності. У цьому сенсі, слід підкреслити, Верховний Суд констатував, що рада бездіє у частині здійснення своїх повноважень відносно комунального майна та незаконно передала свої повноваження КУ; 
- Рада не може ставити питання про захист власного права користування в принципі, оскільки не здійснює такого права щодо спірної будівлі ані безпосередньо, ані через власні органи. Натомість, відсносно будівлі аптеки № 29 ЗОР здійснює саме функцію управління майном; 
- Дійсно, на підставі ст. 18 -1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Проте, на момент звернення до суду рада (незаконно, та всупереч висновкам ВС) увела в дію рішення ЗОР від 19.12.2024 № 1238 «Про Комунальну установу «Управління спільною власністю територіальних громад» ЗОР (нова редакція), за змістом якого вчергове поклала власні виключні функції на КУ (які визначені пунктом 20 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», за радою): передача майна в оренду; управління об`єктами комунальної власності. Враховуючи, що рада продовжує порушувати Конституцію України у частині здійснення повноважень власника від імені громади - і таке право захисту не підлягає; 
- Згідно ст. 7 ГК, ЗОР не здійснює господарську компетенцію від власного імені, однак вправі здійснити господарську компетенцію через комунальні установи. Разом з тим, будівля аптеки перебувала на праві господарського відання КП ЦРА 14, який до суду з позовом не звертається. Навіть якщо будівля наразі облікована на балансі КУ на праві оперативного управління, - спірне майно не використовується у господарській діяльності установою, заснованою ЗОР, а щодо нього здійснюється функція управління майном громад (незаконно)

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.
Закарпатська обласна рада є власником приміщення аптеки №29, що розташована в смт. Тересва Закарпатської області по вул. Народна, 87.
Право комунальної власності Закарпатської обласної ради на будівлю аптеки №29, що розташована в смт. Тересва, вул. Народна, 87 підтверджується Свідоцтвом про право комунальної власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Тересвянської селищної ради 18.05.2004 за №79.
12 січня 2007 року між Комунальним підприємством Центральною районною аптекою № 14 м. Тячів Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація», як Орендодавцем та Фізичною особою-підприємцем Кадар О.В., як Орендарем укладено договір оренди приміщень, частини будівель, споруд та іншого окремого індивідуально визначеного майна об`єктів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області (надалі – Договір), за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар, в свою чергу, приймає в строкове платне користування окреме індивідуальне майно – приміщення в аптеці №29, площею 100,25 м.кв., розташоване в смт. Тересва, вул. Народна, 98 на 1-у поверсі (будинку, приміщення, будівлі), що знаходиться на балансі Комунального підприємства Центральної районної аптеки № 14 м. Тячів Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація» (п.п. 1.1. Договору).
Згідно з п. 2.2. Договору Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами акта приймання - передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в Орендаря права власності на це майно. Майно залишається спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області, а Орендар користується ним протягом строку оренди.
Відповідно до акту прийому - передачі №1 від 30.05.2007 частина приміщення аптеки №29, площею 41,6 м.кв. в смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 98, - передана Орендарю в користування за Договором.
Інша частина приміщення аптеки №29 в смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 98, площею 58,65 м.кв. передана Орендодавцем Орендарю в користування за Договором 30.09.2008, про що сторонами Договору складено Акт прийому-передачі №2 від 30.09.2008 року.
За змістом п. 10.1. Договору, цей договір укладено строком на два роки і одинадцять місяців, що діє з 01.01.2007 року.
У разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну цього договору, після закінчення строку його чинності, протягом одного місяця, договір вважається продовженим на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п.10.6. Договору).
Положеннями п. 10.8. Договору визначено, що чинність Договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його укладено.
За змістом п.п. 2.4., 2.5. Договору у разі припинення цього Договору майно повертається Орендарем Орендодавцю (Балансоутримувачу) аналогічно порядку, встановленому при передачі майна Орендарю цим Договором. Майно вважається поверненим Орендодавцем з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.
Обов`язок по складанню акту приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні Договору.
Обов`язок Орендаря повернути Орендодавцю орендоване майно у разі припинення або розірвання Договору визначено також і в п. 5.7. Договору.
Сторони не оспорюють, що з урахуванням наведених положень договору встановлений в п. 10.1. Договору строк дії договору неодноразово продовжувався в порядку, визначеному в п. 10.6. Договору (за відсутності заяви однієї із сторін про його зміну або розірвання). 
Позивач стверджує що останій раз таке продовження діяло до 31.07.2021.
Відповідач вказує, що договір є продовжиним і на теперішній час.
Суд зауважує, що 27.12.2019 набрав чинності Закон України «Про оренду державного та комунального майна», який був введений в дію з 01.02.2020. Відповідно до вказаного закону продовження договорів оренди, які закінчуються після введення в дію означеного закону відбувається виключно за результатами аукціону. 
На думку суду договір не може суперечити вимогам закону.
Тому автоматична пролонгація укладеного з відповідачем Договору не була можливою.
Орендарю за його зверненням від 10.09.2021 надсилався лист-повідомлення від 24.09.2021 за №05-04/1429 про необхідність повернення з 01.08.2021 об`єкту оренди та з роз`ясненнями щодо можливості укладення нового договору оренди за результатами проведення аукціону.
Орендар означений обов`язк не виконав.
Щодо врахування висновків судів та обставин, встановлених у інших справах (зокрема ітих на які посилається відповідач № 907/182/23, 260/5061/22, 907/706/17.
Суд зазначає, що доступність судових рішень в Україні гарантується законом і забезпечується через відкритий, цілодобовий та безоплатний доступ до «Єдиного державного реєстру судових рішень» (reyestr.court.gov.ua) на офіційному порталі судової влади. Всі судові рішення підлягають оприлюдненню, крім передбачених законом винятків, з метою забезпечення прозорості, однакового застосування закону та права громадян на інформацію.
Так, Господарським судом Закарпатської області розглядалася справа за №907/706/17, предметом якої було визнання недійсним та скасування рішення Тересвянської селищної ради від 20.09.2017 року за №569 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 23.03.2004 року №26 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» та визнання права спільної власності територіальної громади сіл, селищ, міст Закарпатської області на будівлю аптеки №29 загальною площею 377,7 м2, яка розташована за адресою: смт. Тересва, вул. Народна, 87. Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2017 у згаданій справі №907/706/17 позовні вимоги Закарпатської обласної ради задоволено та, зокрема, визнано право спільної власності територіальної громади сіл, селищ, міст Закарпатської області на будівлю аптеки №29 загальною площею 377,7 м2, яка розташована за адресою: смт. Тересва, вул. Народна, 87.
Щодо справи № 907/182/23 за позовом Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 , смт. Тересва Закарпатської області третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Закарпатської обласної ради, м. Ужгород до відповідача Фізичної особи – підприємця Кадар Оксани Василівни, с. Грушово Тячівського району Закарпатської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунального підприємства Центральної районної аптеки №14 Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація», м. Тячів Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення. 
Рішенням по суті, яке набрало законної сили є постанова Західного апеляційного господарського суду від 31 жовтня 2024 року. Суд апеляційної інстанції у вказаній постанові вказав, що взаємовідносини, що склалися з приводу користування відповідачем приміщенням, площею 100,25 м2, що знаходяться на першому поверсі будівлі, аптеки №29 за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Тересва, вул. Народна, 87, є такими, що виникли з договору найму (ст. 759 ЦК України). Водночас, предметом договору оренди є майно комунальної власності (спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст) Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про право комунальної власності №79 від 18.05.2004, рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2017 у справі №907/706/17, отже на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності.
Заперечуючи позовні вимоги, ФОП Кадар О.В. покликається на неналежність позивача в спірних правовідносинах представляти інтереси Закарпатської обласної ради. Відтак, з огляду на вказане, з`ясуванню підлягають повноваження позивача на подання позову у даній справі.
Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, у відповідності до ч. 4 ст. 140 Конституції України та абз. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є районні та обласні ради.
Відповідно до абз. 5, 6 п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», правовий режим майна спільної власності територіальних громад визначається законом.
За змістом ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
До такого майна належить рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частка в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження (ч.1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради мають виключну компетенцію - на пленарних засіданнях приймати рішення щодо відчуження, відповідно до закону, комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення державно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.
Відповідно до п.п.1 п. а) ч.1 ст.29 цього Закону, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.
Положеннями ч.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
З наявного в матеріалах справи свідоцтва про право комунальної власності на нерухоме майно за № 79 від 18.05.2004 року слідує, що будівля аптеки за № 29 належить Закарпатській обласній раді на праві комунальної власності, відтак, належить територіальній громаді.
Відповідно до абз.2 п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким здійснюють районні та обласні ради або уповноважені ними органи.
Система органів місцевого самоврядування визначена ст.5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та включає, зокрема, ради та їх виконавчі органи.
Відповідно до ст.2, 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», передача в оренду комунального майна здійснюється органами місцевого самоврядування. Суб`єктами орендних відносин серед інших є: уповноважений орган управління; представницький орган місцевого самоврядування або визначені ним органи такого представницького органу.
Водночас, судова колегія вважала за доцільне наголосити, що суб`єкти господарювання (підприємства, організації, установи) не є органами місцевого самоврядування.
Так, Положенням про Комунальну Установу «Управління спільною власністю територіальних громад» передбачено, що установа є юридичною особою, має відокремлене майно, що закріплюється за нею на праві оперативного управління.
Водночас, ст.137 Господарського кодексу України передбачає, що право оперативного управління у цьому Кодексі це речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
З наведеного слідує, що комунальна установа не є власником майна та не є уповноваженим органом власника, натомість виступає суб`єктом господарювання, якому власник, або уповноважений ним орган передають майно на праві оперативного управління і винятково для досягнення безпосередніх завдань діяльності такої установи.
Комунальна установа, на відміну від структурних підрозділів органів місцевого самоврядування (управлінь, відділів), наділена господарською автономністю, має керівника, який приймає рішення на власний розсуд; якщо структурні підрозділи відповідної ради є підпорядкованими раді органами, що діють відповідно до розподілу сфер реалізації повноважень ради, то комунальні установи - це суб`єкти господарювання, які тільки входять до сфери управління ради, не відповідають за її зобов`язаннями (ст.101 Цивільного кодексу України).
Отже, делегуючи свої виключні повноваження, орган місцевого самоврядування всупереч інтересам громади, порушив гарантії непорушності права власності громади і, як наслідок, управління майном громади здійснюється не власником (громадою) та не органом місцевого самоврядування, а автономним суб`єктом господарювання, який визначає юридичну долю майна, умови правочинів, укладає та припиняє їх замість органів, яким громадою такі повноваження делеговані згідно Конституції України, що, зокрема, зазначено в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2024 у справі № 260/5061/22.
Відповідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він може реалізовувати на власний розсуд.
Тобто, лише власник має право визначати юридичну долю свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів.
Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Разом із тим за змістом ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Під час вирішення спору судом встановлено, що орендоване майно є комунальним, тому на спірні правовідносини поширюється також і дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у ч. 1 ст. 2 якого наведено аналогічне визначення оренди.
Таким чином, відповідно до положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна» сторонами договору найму (оренди) з відповідними правами та обов`язками є наймодавець (орендодавець) і наймач (орендар).
З аналізу наявного в матеріалах справи договору оренди приміщення вбачається, що предметом договору оренди, який було передано у строкове платне користування ФОП Кадар О.В., є приміщення Аптеки № 29, яке у відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно належить на праві комунальної власності Закарпатській обласній раді, відтак, Комунальна установа «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, яка розпоряджається спірним майно на праві оперативного управління, не вправі заявляти вимогу про зобов`язання орендаря повернути орендоване майно. Таким чином, з огляду на те, що Комунальна установа «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради не є власником спірного майна, відтак така є неналежним позивачем у даній справі.
Апеляційний суд в означеній справі зазначив також, що доводи апеляційної скарги у даній справі знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи № 260/5061/22 Восьмим апеляційним адміністративним судом (постанова від 01.10.2024), де предметом позову було визнання протиправним та нечинним рішення Обласної ради від 30.11.2017 №985 «Про врегулювання окремих питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Закарпатської області», разом з «Положенням про Комунальну установу «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради», затвердженим рішенням №985 (з подальшими змінами та доповненнями), в частині положень щодо делегування Комунальній установі повноважень органу уповноваженого управляти майном спільної власності територіальних громад Закарпатської області, а саме: пункту 7 Рішення №985, пунктів 1.8, 3.1, 3.2, 6.2 Положення.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.04.2024 у справі № 907/182/23.»
Також суд зазначає, що у справі № 910/609/22 Господарським судом міста Києва у рішенні від 29.09.2022 року та Північним апеляційним господарським судом у постанові від 20.04.2023 року, якими відмовлено повністю ФОП Кадар у задоволенні позовної заяви про визнання недійсним рішень, визнання недійсним результатів електронного аукціону. 
Із зазначених рішень суд при вирішенні справи 907/672/25 суд вбачає що Закарпатська обласна рада має право власності на приміщення, площею 100,25 кв.м., що знаходяться на першому поверсі будівлі, аптеки № 29 за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Тересва, вул. Народна, 87. Отже Закарпатська обласна рада може бути позивачем у даному спорі.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2017 у справі №907/706/17 задоволено позовні вимоги Закарпатської обласної ради та, зокрема, визнано право спільної власності територіальної громади сіл, селищ, міст Закарпатської області на будівлю аптеки №29 загальною площею 377,7кв.м., яка розташована за адресою: смт. Тересва, вул. Народна, 87.
За встановленими у справі обставинами справи відповідачу ФОП Кадар О.В. на підставі Договору оренди від 12.01.2007 фактично передано в користування частину будівлі Аптеки №29, яка знаходиться за адресою: смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 87, тоді як зазначення в самому Договорі номеру будинку, за яким знаходиться аптека №29 (вул. Народна, 98) суд вважає як зазначене помилково.
ФОП Кадар О.В. здійснює господарську діяльність у приміщенні будівлі Аптеки №29 за адресою смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 87, рішенням від 30.08.2011 №95 органом місцевого самоврядування погоджено ФОП Кадар О.В. здійснення відповідної господарської діяльності в приміщенні Аптеки №29 за означеною адресою та відповідач заперечує проти виселення саме із цього приміщення.
З наданих учасниками справи доказів вбачається також, що 16.11.2021 відбувся електронний аукціон № LLE001-UA-20211020-59665 на право оренди будівлі Аптеки № 29 загальною площею 447,76 м.кв. за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Тересва, вулиця Народна, 87, переможцем якого визначено Кузьму Василя Васильовича, з яким Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради 30.11.2021 укладено договір оренди за №05-07-01/153 та цього ж дня підписано акт приймання-передачі об`єкта оренди.
30 червня 2022 року між Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної та Кузьмою В.В. укладено угоду, якою достроково розірвано договір оренди комунального майна області №05-07-01/153 від 30.11.2021 та цього ж дня підписано Акт приймання-передачі об`єкта оренди з оренди.
Рішенням комісії з питань оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, оформленого протоколом засідання комісії №312 від 18.07.2022 затверджено умови оренди щодо будівлі Аптеки №29 загальною площею 447,76 м.кв. за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Тересва, вулиця Народна, 87, зокрема, щодо стартової орендної плати, її індексації, строку договору, розміру кроку аукціону тощо та постановлено опублікувати оголошення про проведення електронного аукціону щодо означеної будівлі Аптеки №29.
Рішенням комісії з питань оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, оформленого протоколом засідання комісії №317 від 01.08.2022 відмовлено у затвердженні протоколу електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 від 27.07.2022 щодо передачі в оренду будівлі аптеки №29 загальною площею 447,76 кв.м. за адресою в смт. Тересва по вул. Народна, 87 у зв`язку з відмовою переможцем електронного аукціону Зябрової О.І. від підписання протоколу.
В подальшомудоговір оренди за результатами електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 укладено з іншим учасником, який подав наступну за величиною цінову пропозицію – Симодейком Віталієм Михайловичем.
Згідно з п. 1.1. договору оренди комунального майна області (майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області) №05-07-01/88 від 19.08.2022, укладеного за результатами електронного аукціону згідно з протоколом електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 від 01.08.2022 між Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, як Орендодавцем та Симодейком В.М., як Орендарем, останньому передано в строкове платне користування будівлю аптеки №29, загальною площею 447,76 м.кв. за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Тересва, вулиця Народна, 87 та 19.08.2022 сторонами даного договору підписано Акт приймання-передачі Об`єкта оренди.
З урахуванням заявлених у справі позовних вимог та заперечень проти позову, предметом розгляду судом є встановлення наявності чи відсутності підстав для користування відповідачем приміщенням, площею 100,25 кв.м., що знаходяться на першому поверсі будівлі, аптеки №29 за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Тересва, вул. Народна, 87 та наявність в позивача у зв`язку з цим порушеного права та, відповідно, права вимагати виселення ФОП Кадар О.В. з займаного приміщення.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ
Щодо суті спірних правовідносин.
У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Таким чином, цивільні права та обов`язки виникають з договорів, тобто носять диспозитивний характер. Це полягає у обов`язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов`язання, визначені умовами договору.
Відповідно до ст.ст. 509, 526, 530 Цивільного кодексу України, в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і в установлений строк.
Положеннями ст.ст. 526, 629 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Взаємовідносини, що склалися з приводу користування відповідачем приміщенням, площею 100,25 кв.м., що знаходяться на першому поверсі будівлі, аптеки №29 за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Тересва, вул. Народна, 87 є правовідносинами із договору найму (оренди), згідно якого та в силу ст. 759 Цивільного кодексу України наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. 
При цьому, враховуючи, що об`єкт оренди є майном комунальної власності (спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст) Закарпатської області, що підтверджується Свідоцтвом про право комунальної власності №79 від 18.05.2004, рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2017 у справі №907/706/17, а відтак, на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності.
З урахуванням заявлених у справі позовних вимог, які позивачем пов`язуються з закінченням 31.07.2021 строку укладеного між Комунальним підприємством Центральною районною аптекою № 14 м. Тячів Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація» та Фізичною особою-підприємцем Кадар О.В. Договору оренди від 12.01.2007 та заперечень проти позову відповідача в цій частині, який доводить, що строк дії Договору спливав 30.04.2023 та, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» є продовженим на час воєнного стану та 4 місяці з дня його припинення чи скасування, з огляду на ту обставину, що між сторонами не має спору щодо визначення строку дії Договору оренди від 12.01.2007 (2 роки та 11 місяців), до предмету доведення у даній справі входить дата початку його (строку) перебігу та, у зв`язку з цим, періоди наступних пролонгацій Договору оренди і, відповідно, наявність у відповідачки правових підстав для користування об`єктом оренди на час розгляду справи в суді.
Щодо початку перебігу строку дії Договору оренди від 12.01.2007 року.
За змістом ст.ст. 251-254 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. 
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. 
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. 
Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. 
Відповідно до приписів ст. 631 ЦК України (в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007) строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. 
Договір набирає чинності з моменту його укладення. 
Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. 
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. 
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007).
За змістом ч. 1 ст. 763 ЦК України (в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007) договір найму укладається на строк, встановлений договором.
При цьому, враховуючи, що об`єктом оренди за Договором оренди від 12.01.2007 є нерухоме майно (частина будівлі аптеки) до застосування у спірних правовідносинах підлягають також і положення §4 Глави 58 ЦК України «Найм будівлі або іншої капітальної споруди», відповідно до ч. 1 ст. 795 ЦК України якої (в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007) передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007) момент укладення сторонами договору пов`язується з досягнення сторонами домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.
З урахуванням наведених норм чинного законодавства, беручи до уваги, що пунктом 10.1. Договору оренди від 12.01.2007 сторонами визначено строк дії договору – два роки і одинадцять місяців та визначено початок перебігу такого строку – з 01.01.2007 року, що відповідає диспозиції ч. 3 ст. 631 ЦК України, а відтак, суд доходить переконливого висновку, що в спірних правовідносинах строк дії Договору від 12.01.2007 почив свій перебіг з 01.01.2007 та, відповідно, перший період його чинності становив з 01.01.2007 по 30.11.2009 року.
При цьому, за встановлених обставин немає підстав вважати, що початок строку дії Договору від 12.01.2007 обраховується з дати передання об`єкту оренди в оренду.
В самому договорі вбачається початок дії 01.01.2007 що прямо зазначено в п 10.1 Договору.
П. 2.2. Договору врегульовано початок строку користування майном Орендарем, що не є тотожним строку дії договору, а за приписами ч. 1 ст. 795 ЦК України обчислення строку дії договору оренди початком користування орендованим нерухомим майном законодавцем пов`язується з відсутністю іншого встановленого договором початку обчислення строку договору оренди.
Відповідно до актів приймання-передачі №1 від 30.05.2007 та №2 від 30.09.2008 року вбачається, що об`єкт оренди передавався ФОП Кадар О.В. в оренду частинами проте в п. 10.1. Договору строком його дії становить 2 роки 11 місяців. 
Строк дії договору оренди, який сторонами Договору від 12.01.2007 чітко визначений – 2 роки 11 місяців, починаючи з 01.01.2007 та строк користування орендованим майном, який пов`язується з датою фактичного отримання майна в оренду та, з настанням якого в Орендаря виникає право володіння та користування орендованим майном, обов`язок сплачувати орендну плату тощо не є тотожними поняттями.
До моменту фактичного отримання об`єкту оренди в оренду в Орендаря відсутні встановлені Договором оренди обов`язки, пов`язані з безпосереднім користуванням об`єктом оренди, до прикладу, обов`язок сплачувати орендну плату, проте наявне право вимагати від Орендодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою або відмовитися від договору оренди і вимагати відшкодування завданих йому збитків (ст. 766 ЦК України, ч. 3 ст. 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в редакціях на час укладення Договору оренди від 12.01.2007), що не є предметом цього судового розгляду.
Суд звертає увагу, що реалізація Орендарем права вимагати передання майна або відмови від договору оренди в будь-якому разі пов`язується з чинністю такого договору оренди.
Щодо Закону України від 03.10.2019 N 157-IX «Про оренду державного та комунального майна» та його дії на спірні правовідносини.
03 жовтня 2019 року прийнято Закон України від 03.10.2019 N 157-IX «Про оренду державного та комунального майна» (далі – Закон від 03.10.2019 N 157-IX). У розділі «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм).
Закон від 10.04.92 N 2269-XII втратив чинність з дня введення в дію вищевказаного Закону від 03.10.2019 N 157-IX.
Закон від 03.10.2019 N 157-IX опублікований в офіційному друкованому виданні «Голос України» 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, отже, з урахуванням частини 1 статті 5 ЦК, з цієї дати підлягають застосуванню його норми (за винятком норм, наведених у розділі «Прикінцеві та перехідні положення»).
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 03.10.2019 N 157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Отже, порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом від 10.04.92 N 2269-XII (втратив чинність 31.01.2020), міг застосовуватись до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 03.10.2019 N 157-IX має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом України від 03.10.2019 N 157-IX.
Означений висновок щодо застосування норм права в спірних правовідносинах наведений у постанові Верховного суду від 05.09.2023 №914/2233/22 та суд вважає його релевантним до застосування у спірних правовідносинах.
Частиною 1 статті 18 Закону N 157-IX встановлено, що продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті.
За частиною 2 цієї статті без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.
Згідно з частиною 3 цієї ж статті договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.
Аналогічні за змістом положення містяться в пункті 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 N 483.
За частинами 4, 5 статті 18 Закону N 157-IX рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною 2 цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною 4 цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною 4 цієї статті, за умови їх прийняття або погодження представницьким органом самоврядування чи визначеними ним органами, становить 60 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.
Згідно з частиною 7 цієї статті договори, що продовжуються відповідно до частини 2 цієї статті, продовжуються на тих самих умовах, на яких були укладені договори оренди, що продовжуються, з урахуванням вимог цього Закону та Порядку передачі майна в оренду.
Отже, Закон N 157-IX вимагає від Орендаря вчинити юридично значимі дії, а саме, звернутись з заявою про продовження договору не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди, та надати звіт про оцінку майна.
Орендар має завчасно продемонструвати наявність у нього наміру продовжити користування майном шляхом надсилання орендодавцю відповідної заяви.
З іншої сторони, орієнтуючись на наявність чи то відсутність своєчасного повідомлення про такий намір, орендодавець отримує можливість належно спланувати подальші дії у зв`язку зі спливом строку договору оренди, зокрема, продовжити договір оренди за результатами проведення аукціону, що відповідає спрямованості законодавчих змін на забезпечення конкурентних засад передачі в оренду та максимальної ефективності використання комунального майна.
Вказаний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 916/2469/21, від 18.07.2023 у справі № 914/1728/22, від 05.09.2023 у справі №914/2233/22 та суд вважає необхідним його застосування у спірних правовідносинах.
Покладення на орендаря обов`язку з надсилання заяви про продовження договору оренди відповідно до абзацу 4 частини сьомої статті 18 Закону від 03.10.2019 N 157-IX (разом зі звітом про оцінку майна та рецензію на цей звіт) до спливу строку цього договору є вигідним для обох сторін і не є надмірно обтяжливим для будь-кого із них.
Вказаний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 916/2469/21, від 18.07.2023 у справі № 914/1728/22, від 05.09.2023 у справі № 914/2233/22, від 26.09.2023 у справі №916/2237/22.
Відповідачем суду не надано доказів який би свідчив про д намір Орендаря за Договором реалізувати право продовжити користування об`єктом оренди за Договором у встановленому Законом N 157-IX порядку шляхом укладення нового договору за результатами проведення аукціону, а відтак, з урахування вищенаведених норм права та з огляду на встановлені обставини справи, суд доходить, що Договір оренди від 12.01.2007 припинив свою дію 31.07.2021 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений (з урахуванням минулих пролонгацій), а правова підстава користування відповідачем орендованим майном з 01.08.2021, - відсутня.

Об`єктом оренди за укладеним між Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради та Симодейком В.М. договором оренди №05-07-01/88 від 19.08.2022 є будівля Аптеки №29 в смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 87, площею 447,76 м.кв., 
У відповідача за Договором оренди від 12.01.2007 перебувала частина вказаної будівлі Аптеки №29, площею 100,25 м.кв.
Суд не надає оцінки укладенню Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради нового договору оренди з Симодейком В.М. оскільки це питання не входить в предмет позову.
Також суд зазначає, що не входить в предмет спору законність дій позивачем, Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, Симодейком В.М. під час проведення аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 та укладення з Симодейком Віталієм Михайловичем договору оренди комунального майна області (майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області) №05-07-01/88 від 19.08.2022 та зміни площі Аптеки №29 з 377,7 кв.м. в 2017 році (рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2017 у справі №907/706/17) до 447,76 м.кв. в 2022 році (договір оренди №05-07-01/88 від 19.08.2022), позаяк зазначені обставини не стосуються предмету доведення у даній справі та не можуть вплинути на підставність висновків суду щодо відсутності з 01.08.2021 правових підстав для користування відповідачем орендованого за Договором від 12.01.2007 приміщення, площею 100,25 м.кв., що знаходяться на першому поверсі будівлі Аптеки №29, за адресою: смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 87.
Щодо способу захисту порушеного права.
Суд зауважує, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Адже, рішенням суду має вирішуватись питання про захист свого цивільного права та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права та інтересу.
Під час розгляду справи суд має перевірити вказане вище у розрізі доводів та доказів, як позивача, так і відповідача, з огляду на тягар доказування, ураховуючи принцип змагальності та диспозитивності, завдань господарського судочинства в цілому.
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, аби убезпечити особу повторно звертатись до суду за захистом своїх прав.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності визначених, конкретних порушених прав чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (постанови Верховного Суду від 26.09.2023 №916/2237/22, від 17.06.2020 у справі N 922/2529/19).
Згідно з частинами першою та другою статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі N 338/180/17, від 11.09.2018 у справі N 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі N 569/17272/15-ц та від 04.06.2019 у справі N 916/3156/17.
Разом із цим у пункті 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі N 925/642/19 вказано, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах його позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Спір у даній справі пов`язаний з орендними правовідносинами, що виникли на підставі договору оренди від 12.01.2007, який було неодноразово пролонговано, востаннє до 31.07.2021, та який є припиненим після цієї дати у зв`язку з закінчення строку, на який його укладено.
Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Відповідно до частини першої статті 25 Закону від 03.10.2019 N 157-IX у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.
Відповідний обов`язок Орендаря повернути об`єкт оренди за Договором від 12.01.2007 за актом приймання-передачі, обов`язок по складанню якого покладається на Орендаря визначений і в п.п. 2.4.-2.6., 5.7. Договору.
Таким чином, законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди.
Обраний позивачем спосіб захисту в спірних правовідносинах фактично полягає у виселенні відповідача з приміщення, площею 100,25 м.кв., що знаходяться на першому поверсі будівлі аптеки №29, за адресою: смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 87 як спосіб усунення перешкод в користуванні таким приміщенням, що за встановленими у справі обставинами полягає у неможливості позивачем в повній мірі реалізувати право власності.
Конституція України прямо встановлює заборону протиправного позбавлення власника права власності (частина четверта статті 41). Непорушність цього права означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі.
При цьому, суд зазначає, що оскільки виселення полягає у поверненні (звільненні) орендованого майна від боржника та його майна, слід дійти висновку, що позивачем обрано ефективний спосіб захисту порушеного права і задоволення такої вимоги призведе до дійсного захисту його порушеного права та законного інтересу без необхідності повторного звернення до суду, що відповідає принципу процесуальної економії та у даній справі спірні правовідносини сторін виникли саме з договору оренди, тому захист порушеного права здійснюється судом за допомогою зобов`язально-правових способів захисту порушеного права (що узгоджується з висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 26.09.2023 у справі №916/2237/22 за схожих обставин справи).
Відповідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він може реалізовувати на власний розсуд. 
Тобто, лише власник має право визначати юридичну долю свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів, а саме Закарпатська обласна рада.
З огляду на невиконання ФОП Кадар О.В., як Орендарем, свого обов`язку з повернення об`єкта оренди його власнику Закарпатській обласній раді суд доходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в даній справі 

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам – учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16-ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Окрім того, суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення в заявленому розмірі.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ
Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України в розмірі 2422,40 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 – 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, 

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити. 
2. Зобов`язати Фізичну особу – підприємця Кадар Оксану Василівну ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) усунути перешкоди у здійсненні Закарпатською обласною радою (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, код ЄДРПОУ 25435963) права власності на приміщення, площею 100,25 кв.м., що знаходяться на першому поверсі будівлі, аптеки № 29 за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Тересва, вул. Народна, 87, шляхом виселення з займаного приміщення та зобов`язати підписати акт прийому-передачі приміщення аптеки.
3. Стягнути з Фізичної особи – підприємця Кадар Оксани Василівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Закарпатської обласної ради (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, код ЄДРПОУ 25435963) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок).
4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду, згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
5. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – ://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua. 

Повний текст рішення складено та підписано 29.01.2026

Суддя А.А. Худенко