ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року	Львів	Справа № 260/4359/25 пров. № А/857/43022/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :
головуючого судді : Кухтея Р.В.,
суддів : Гудима Л.Я., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року (ухвалене головуючим-суддею Микуляком П.П. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в :
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 та в/ч НОМЕР_1 у звільненні його (полковника) з військової служби на підставі підпункту “б” п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232), за станом здоров`я, як непридатного до військової служби з виключенням з військового обліку та зобов`язати відповідачів прийняти рішення про звільнення його з військової служби на підставі підпункту “б” п.3 ч.5 ст.26 Закону №2232, за станом здоров`я, як непридатного до військової служби з виключенням з військового обліку.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.09.2025 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_3 та в/ч НОМЕР_1 подали апеляційні скарги, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_3 зазначає, що враховуючи суттєві недоліки в оформленні документів, процедура звільнення не могла бути реалізована, у зв`язку з чим, повідомлення щодо необхідності усунення виявлених недоліків, було надіслано до в/ч НОМЕР_2 04.01.2025 за №765/1/203. Вважає, що у діях ІНФОРМАЦІЯ_4 відсутні ознаки бездіяльності щодо звільнення полковника ОСОБА_1 з військової служби.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 зазначає, що відповідно до ч.2 п.225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №1153/2008), під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України та з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації) – на підставах, передбачених ч.3, п.2 ч.4, п.3 ч.5 та п.3 ч.6 ст.26 Закону №2232 звільнення військовослужбовців з військової служби у військових званнях до полковника включно за всіма підставами здійснюється командувачами видів ЗСУ, окремих родів військ (сил) ЗСУ, командиром в/ч НОМЕР_3 , начальником Генерального штабу ЗСУ, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського. Вказує, що документи про звільнення полковника ОСОБА_1 надійшли від в/ч НОМЕР_2 до кадрового центру Сухопутних військ ЗСУ 31.12.2024 (вих.51548) і були опрацьовані у встановленому порядку. В ході опрацювання було встановлено, що документи подавались на звільнення з посади начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 , однак позивач наказом командувача СВ ЗСУ №986 від 02.11.2023 був призначений на посаду заступника командувача частини з морально-психологічного забезпечення–начальником відділення в/ч НОМЕР_4 , попередню посаду здав та вибув до нового місця служби, а рапорт на звільнення з військової служби був поданий ОСОБА_1 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , хоча в/ч НОМЕР_4 не підпорядковувалась ОТЦКСП, що суперечить ст.14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999. Зазначає, що на виконання постановленого рішення суду, наказом Командувача Сухопутних військ ЗСУ (по особовому складу) №23 від 07.01.2025 ОСОБА_1 був поновлений на посаді начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 . Саме з часу видачі наказу в порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.
У відзиві на апеляційні скарги позивач просить залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивач перебуває на військовій службі в ЗСУ з липня 1996 року, з вересня 2021 року перебував на посаді начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Згідно Витягу із Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) №348 від 12.12.2023, полковника ОСОБА_1 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до наказу командувача Сухопутних військ ЗСУ (по особовому складу) №986 від 02.11.2023, звільнено з займаної посади і призначено на посаду заступника командира бригади з морально-психологічного забезпечення – начальника відділення морально-психологічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_7 оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_8 ”.
Встановлено, що з 12.12.2023 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 та всіх видів забезпечення.
Відповідно до свідоцтва про хворобу №717-т від 05.01.2024, Центральною ВЛК ЗСУ встановлено непридатність ОСОБА_1 до військової служби з виключенням з військового обліку.
У січні 2024 року позивач вперше звернувся із рапортом про звільнення з лав ЗСУ за станом здоров`я у зв`язку з непридатністю до військової служби, однак такий рапорт було проігноровано.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 по справі №260/10760/23, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2024, було визнано протиправним та скасовано наказ Командувача Сухопутних військ ЗСУ №986 від 02.11.2023 про звільнення із займаної посади та призначення полковника ОСОБА_1 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 в/ч НОМЕР_2 - заступником командира бригади з морально - психологічного забезпечення - начальником відділення морально - психологічного забезпечення в/ч НОМЕР_4 в/ч НОМЕР_2 , ВОС – НОМЕР_5 , визнано протиправним та скасовано рішення тимчасово виконуючого обов`язки командувача Сухопутних військ ЗСУ №27704 від 02.112023, в частині стосовно ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №348 від 12.12.2023. Рішення набрало законної сили 16.12.2024.
19.12.2024 позивач повторно звернувся із рапортом про своє звільнення на підставі свідоцтва про хворобу №717-т від 05.01.2024, яким його було визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
26.12.2024 ІНФОРМАЦІЯ_3 рапорт про звільнення полковника ОСОБА_1 було направлено до в/ч НОМЕР_2 кадрового центру Сухопутних військ ЗСУ. 
Вважаючи бездіяльність відповідачів протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством передбачено два види звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби за станом здоров`я, а саме : у запас для визнаних військово-лікарською комісією тимчасово непридатними до військової служби, та у відставку для визнаних військово-лікарською комісією непридатними до неї з виключенням з військового обліку. Суд зазначив, що після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформлюються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно. Суд вказав, що позивач відповідно до наявного Свідоцтва про хворобу №717-т від 29.12.2023, складеним Центральною військово-лікарською комісією, на підставі статті 61-а графи IІІ Розкладу хвороб, був визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку мав право на звільнення з військової служби на підставі п.п.“б” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232, тобто за станом здоров`я, а саме : на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби. В свою чергу, ІНФОРМАЦІЯ_3 розглянувши даний рапорт, не прийняв вмотивованого рішення про відмову у звільненні/або звільненні, а протиправно передав рапорт до ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом №2232.
Згідно ч.1 ст.2 Закону №2232, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною шостою статті 2 Закону №2232 передбачені наступні види військової служби : строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Статтею 24 Закону №2232 унормовано початок, призупинення і закінчення проходження військової служби, відповідно до частини третьої якої, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232, а у ч.4 цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (п.1), під час воєнного стану (п. 2).
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні було введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232.
Так, згідно п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232, під час воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби : а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) : у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки ви, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
Отже, підставою звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, є зокрема, за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.
З матеріалів справи видно, що 19.12.2024 позивач звернувся із рапортом до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якому просив звільнити його з військової служби відповідно підпункту “б” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 з посади начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 на підставі свідоцтва про хворобу №717-т від 05.01.2024, яким його було визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
Проте, рапорт позивача від 19.12.2024 про звільнення з військової служби всупереч закону не був розглянутий, а був перенаправлений ІНФОРМАЦІЯ_3 до начальника штабу–заступника командувача військ оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_8 ”, що підтверджується супровідним листом №3/12003 від 26.12.2024.
Згідно ч.7 ст.26 Закону №2232, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у ЗСУ визначається Положенням №1153/2008, яким регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.
Згідно п.2 п.225 Положення №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” : у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Так, п.233 Положення №1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються : підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві ЗСУ за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 п.241 Положення №1153/2008).
Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі - Інструкція №170) передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення. До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.
Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. 
Відповідно до п.5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України №413 від 12.06.2013 та визначено п.п.“г” п.1 ч.4, п.п.“ґ” п.2 ч.5, п.п.“г” п.2 ч.6 ст.26 Закону №2232, подаються : копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Системний аналіз приведених вище норм свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 через сімейні обставини або з визначених цим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина : у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи на звільнення, які підтверджують підстави звільнення та які в подальшому направляються безпосередньо до посадових осіб, що мають право на звільнення військовослужбовців з військової служби.
Водночас, вищевказаними нормативно-правовими актами не встановлено чітких строків розгляду рапорту про звільнення з військової служби, а тому слід врахувати положення Інструкції з діловодства у ЗСУ, затвердженої наказом Генерального штабу ЗСУ №124 від 07.04.2017 (далі - Інструкція №124), у пункті 2.1.6 якої зазначено, що рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Згідно п.3.11.6 Інструкції №124, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів з моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Крім того, п.2.1.6 Інструкції з діловодства у ЗСУ, затвердженої наказом Генерального Штабу ЗСУ №40 від 31.01.2024 (далі - Інструкція №40) визначено, що у ЗСУ створюються такі види документів (далі - документи) : наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.
Рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ (п.3.11.6 Інструкції №40).
Згідно п.5 розд.ІІІ Інструкції №735, звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, враховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, встановлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.
Згідно п.6 розд.І Інструкції №735, усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України “Про звернення громадян” їх видами, а саме : пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, встановлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.
Відповідно до п.2 розд.ІІ цієї Інструкції, письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.
Отже, у наведених вище нормативно-правових актах детально роз`яснено поняття “рапорт”, а також встановлено конкретні строки, протягом яких посадові особи зобов`язані здійснити розгляд відповідних документів.
Таким чином, рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути розглянутий командиром військової частини протягом 30 календарних днів з моменту його реєстрації в стройовій частині, за результатами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту (заяви).
Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведене до військовослужбовця належним чином.
До того ж, колегія суддів зазначає, що ситуація, коли законодавче регулювання певного правового питання є неповним, неоднозначним чи суперечливим, створює нормативну невизначеність. Така невизначеність породжує ризики неналежного захисту прав, свобод і законних інтересів приватних осіб. В умовах нормативної невизначеності особливого значення набуває застосування загальних принципів права, закріплених Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також усталених доктринальних та судових підходів до вирішення аналогічних ситуацій.
Згідно ст.8 Конституції України, в державі визнається і діє принцип верховенства права, що передбачає пріоритет прав і свобод людини перед іншими інтересами, зокрема інтересами держави та її органів. Практика Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини послідовно деталізує цей принцип, наголошуючи на необхідності усунення негативних наслідків, спричинених неоднозначністю, суперечливістю чи прогалинами в законодавстві.
У публічно-правових відносинах, де одним із суб`єктів виступають органи публічної влади, особливого значення набуває принцип захисту особи від свавільних чи необґрунтовано обтяжливих дій державних органів. Відповідно до цього принципу будь-які сумніви, що виникають через нормативну невизначеність, не можуть трактуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень державних органів або їх посадових осіб. Навпаки, усі сумніви мають вирішуватися на користь приватної особи.
В контексті цього підходу доцільно застосовувати принцип “найбільш сприятливого становища для особи” (favor libertatis). Його сутність полягає у виборі такого тлумачення та застосування норм права, яке найбільш ефективно забезпечує захист прав і свобод особи та мінімізує негативні наслідки для її правового статусу. Цей принцип є усталеним у доктрині та активно застосовується в судовій практиці адміністративних судів, які наполягають на неприпустимості надто широкого чи необґрунтовано суворого тлумачення норм права органами публічної влади на шкоду приватних осіб.
У випадках прогалин чи суперечностей законодавства належне правозастосування має здійснюватися з урахуванням презумпції на користь особи. Це відповідає базовим конституційним принципам, міжнародним стандартам захисту прав людини та виступає критерієм оцінки стану правової держави.
Таким чином, викладені принципи та підходи підтверджують необхідність своєчасного та належного розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби. Невиправдана затримка або необґрунтована відмова у розгляді такого звернення є порушенням права особи на належне адміністрування та права на звільнення з військової служби у визначеному законом порядку.
Крім того, принцип правової визначеності передбачає не лише обов`язок своєчасного розгляду звернення, але й обов`язок інформування військовослужбовця про результати такого розгляду із належним обґрунтуванням рішення. Відмова у задоволенні рапорту має бути обґрунтована посиланням на конкретні обставини, які стали підставою для такого рішення.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.04.2025 по справі №280/7446/24.
Колегія суддів зазначає, що згідно Свідоцтва про хворобу №717-т від 05.01.2024 складеним ЦВЛК, ОСОБА_1 на підставі статті 61-а графи IІІ Розкладу хвороб, було визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
Доказів визнання недійсним вищевказаного висновку матеріали справи не містять, доказів протилежного відповідачами не надано.
У свою чергу, про наявність даного висновку та визнання позивача на підставі статті 61-а графи ІІІ Розкладу хвороб непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, відповідачами не заперечується.
Суд першої інстанції слушно зауважив, що єдиною підставою щодо не розгляду рапорту позивача слугувало те, що на думку відповідачів документи про звільнення полковника ОСОБА_1 з військової служби були подані ним на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 з посади начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки позивач наказом командувача СВ ЗСУ №986 від 02.11.2023 був призначений на посаду заступника командувача частини з морально-психологічного забезпечення – начальником відділення в/ч НОМЕР_4 .
Разом з тим, 16.12.2024 набрало законної сили рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 по справі №260/10760/23, яким було визнано протиправним та скасовано наказ Командувача Сухопутних військ ЗСУ №986 від 02.11.2023 про звільнення із займаної посади та призначення полковника ОСОБА_1 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 в/ч НОМЕР_2 - заступником командира бригади з морально - психологічного забезпечення - начальником відділення морально - психологічного забезпечення в/ч НОМЕР_4 в/ч НОМЕР_2 , ВОС – НОМЕР_5 , визнано протиправним та скасовано рішення тимчасово виконуючого обов`язки командувача Сухопутних військ ЗСУ №27704 від 02.11.2023 стосовно ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №348 від 12.12.2023.
19.12.2024 позивач повторно звернувся із рапортом про його звільнення на підставі свідоцтва про хворобу №717-т від 05.01.2024, яким його було визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
При цьому, на день подачі рапорту 19.122024 наказ Командувача Сухопутних військ ЗСУ №986 від 02.11.2023 був скасований.
Більше того, колегія суддів зазначає, що позивачем при подачі рапорту про звільнення з військової служби, була дотримана процедура подання ним відповідного рапорту та необхідних документів на підтвердження того факту, що він має право бути звільненим з військової служби.
Визначальним, на думку колегії суддів, є не розгляд відповідного рапорту, не прийняття жодного рішення (наказ по особовому складу про його звільнення чи відмова у задоволенні рапорту).
Надаючи оцінку наявності правових підстав для зобов`язання відповідачів вчинити певні дії, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним способом захисту прав та інтересів позивача буде задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо не розгляду по суті рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 19.12.2025 та прийняти рішення про звільнення полковника ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п.“б” п.3 ч.5 ст.26 Закону №2232, за станом здоров`я, як непридатного до військової служби з виключенням з військового обліку.
У контексті цієї справи колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що загальноприйнято вважати, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи.
Цей принцип також часто відомий як "in dubio pro persona" або "in dubio pro homine" (латинською мовою), що означає "у вагомих сумнівах - на користь людини".
Важливо також відзначити, що принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10.01.2024 по справі №240/4894/23.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення даного позову.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року по справі №260/4359/25 - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	С. П. Нос