КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/5024/22-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12832/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Вовк С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, треті особи: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати протиправною поведінку Держави Україна у правовідносинах із ОСОБА_1 в частині, що стосується забезпечення доступу до ефективного засобу захисту від кримінальних правопорушень; стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 399 696, 00 грн. (т. 1 а.с. 1-8, 134-136).
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що під процесуальним керівництвом прокурорів Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, слідчими Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 42018110350000101 та № 62019100000000415 за ознаками одного і того ж злочину, передбаченого ст. 356 КК України, а саме за ознаками самоправства з боку службових осіб військової частини НОМЕР_1 НГУ, що полягає у недопущенні ОСОБА_1 до місця його проживання на території військової частини.
Протягом трьох з половиною років слідчому ТУ ДБР Київ, який діє під процесуальним керівництвом прокурорів КСП ВОС ЦР, ніяк не вдається достовірно встановити місце фактичного проживання ОСОБА_1 на момент виникнення події кримінального правопорушення, яка одночасно є предметом досудового розслідування, як у КП № 42018110350000101, так і у КП № 62019100000000415.
Разом з тим, КСП ВОС ЦР ОСОБА_2 у офіційному документі, яким є пояснення від 21.01.2022 вих. № 214 у цивільній справі № 757/48185/21-ц офіційно заявлено про те, що у матеріалах досудового розслідування немає і не може бути доказів, що вказують на завдання з боку службових осіб в/ч НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_1 будь-якої шкоди, оскільки обставина невизнання прокурором КСП ВОС ЦР процесуального статусу ОСОБА_1 , як потерпілого у КП № 62019100000000415, виключає збір доказів події кримінального правопорушення, яка належить до предмету досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.
З огляду на викладене, на думку керівника КСП ВОС ЦР ОСОБА_2., мета досудового розслідування як у КП № 42018110350000101, так і у КП № 62019100000000415, полягає у зборі доказів на спростування відомостей про обставини і факти, які викладені ОСОБА_1 у його заявах про кримінальне правопорушення.
Однак, позивач вважав, що правова позиція КСП ВОС ЦР, яка викладена у поясненнях ОСОБА_2 , вказує на те, що мета, з якою фактично здійснюється досудове розслідування у КП №42018110350000101, № 62019100000000415, не відповідає завданням, які передбачені у ст. 1 КК України, ст. 2 КПК України. У зв`язку з чим, вважав, що досудове розслідування у вказаних кримінальних провадженнях здійснюється неефективно.
Позовні вимоги обґрунтовувались порушенням права ОСОБА_1 на доступ до ефективного засобу захисту від кримінальних правопорушень, яке спричинило психоемоційні навантаження, через їх тривалий і безперервний характер, набули ознак душевних страждань, які у свою чергу, виявились перешкодою у організації ним звичних життєвих занять і професійній діяльності, у спілкуванні з оточуючими, у зусиллях щодо підтримання належного стану здоров`я (т. 1 а.с. 1-8, 134-136).
18 лютого 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від керівника Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону - Новова А., в якій останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що при поданні позову позивачем неправильно визначено Київську спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Центрального регіону як відповідача, оскільки відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Київська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону, не є юридичною особою. В порушення вимог процесуальних норм, позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної, а також матеріальної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб, зокрема правоохоронних органів, та наслідками, зазначеними позивачем у позові (т. 1 а.с. 120-127).
03 березня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 139-141).
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Вовка С.В. від розгляду справи № 757/5024/22-ц за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, третя особа: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, про відшкодування моральної шкоди (а.с. 6-7).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до держави України в особі Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, третя особа: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, про відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення (т. 1 а.с. 149-151)
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року заяву позивача про роз`яснення рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, третя особа: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, про відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення (т. 1 а.с. 163).
09 червня 2025 року ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року, в якій міститься заперечення на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року, а також на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року,в якій останній просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги; скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Печерського районного суду міста Києва Вовка Сергія Володимировича у справі № 757/5024/22-ц та закрити судове провадження;скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення рішення цього суду від 9.05.2025 у справі № 757/5024/22-ц та закрити судове провадження, що здійснювалось за даною заявою (т. 2 а.с. 1-15).
На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що способом захисту прав позивача, що належать до предмету порушеного ним спору, є вимога позивача про стягнення з Держави Україна (тобто, з Державного бюджету України) на користь фізичної особи - ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 399 696 гривень в якості відшкодування моральної шкоди, яка завдана унаслідок (по причині) неефективного здійснення органами національними органами прокуратури і слідства досудових розслідувань у кримінальних провадженнях № 62019100000000415 та № 42018110350000101.
Щодо ухвали суду про відмову у задоволенні заяви про відвід судді, зазначав, що після повернення справи № 757/5024/22-ц із суду апеляційної інстанції, позивачем подано на розгляд суду першої інстанції письмові заяви із процесуальними клопотаннями: про розгляд справи № 757/5024/22-ц за правилами загального позовного провадження та, відповідно, про призначення у розумний строк підготовчого судового засідання;про постановлення окремої ухвали про зловживання процесуальними правами та про неналежне виконання процесуальних обов`язків керівником Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону Нововим А.С.;про доручення Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Центрального регіону здійснювати представництво відповідача - держави Україна у спірних правовідносинах, що належать до предмету порушеного ОСОБА_1 спору, та, відповідно, про залучення вказаної юридичної особи до участі у справі № 757/5024/22ц у якості співвідповідача, у який (ухвалі) встановити розумний строк для подання Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону відзиву на позов;про надання Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Центрального регіону доступу до матеріалів електронної справи № 757/5024/22-ц, для чого занести до цієї електронної справи відомості про ЄДРПОУ: 38347014;про зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону надати суду, у письмовому вигляді, вичерпну відповідь на запитання позивача; про сприяння з боку суду у реалізації позивачем права на доступ до інформації про обставини справи, які судом віднесено до предмету доказування, та про докази, які необхідно подати суду стороною позивача.
Однак, станом на 10 квітня 2025 року, у матеріалах справи № 757/5024/22-ц не було ухвал суду, що постановлені за наслідком судового розгляду процесуальних вимог позивача, які викладені у вище вказаних клопотаннях.
Така процесуальна бездіяльністьсуду (у сукупності із обставиною попередньої 2-х річної бездіяльності того самого суду щодо здійснення процесуального руху за позовною заявою того самого позивача у тій самій справі), викликала у позивача побоювання у тому, що суддя Вовк С.В. є заінтересованим у результатах судового розгляду справи № 757/5024/22-ц і ця заінтересованість судді Вовка С.В. обумовлена метою не допустити справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення вимог цивільного позову ОСОБА_1 звернутих до держави Україна.
У зв`язку з чим, 10 квітня 2025 року, позивачем заявлено відвід судді Печерського районного суду міста Києва Вовку С.В. з підстав наявності у позивача сумнівів щодо неупередженості і об`єктивності цього судді у справі № 757/5024/22-ц.
За наслідком судового розгляду заяви позивача про відвід судді Вовка С.В. у справі № 757/5024/22-ц Печерським районним судом м. Києва постановлено ухвалу від 16.04.2025 про відмову у задоволенні вимог цієї заяви.
Згідно з мотивувальною частиною ухвали від 16.04.2025, судом встановлено, що доводи, що наведені позивачем у заяві від 10.04.2025, не можуть бути підставою для відводу судді у справі, оскільки вони не містять обставин, які б вказували на упередженість судді Вовк С.В., оскільки наведені заявником підстави є його суб`єктивним сприйняттям обставин справи.
Однак, заявник, він же позивач, є фізичною особою, а відтак, за принципом "inter alia " (тобто, між іншим, силу самого факту) ОСОБА_1 не може наводити будь-кому і будь-де ніяких інших підстав своїх тверджень, окрім як підстав, що ґрунтуються на його суб`єктивному сприйнятті подій і явищ матеріального світу та, відповідно, обставин і фактів, що пов`язані з цими подіями і явищами матеріального світу.
Таким чином, висновок суду, що зазначений у мотивувальній частині ухвали від 16.04.2025, слід розуміти так, що обставина відсутності у матеріалах справи № 757/5024/22-ц відомостей про ухвали, що постановлені судом за наслідком розгляду вище вказаних клопотань позивача, не повинна викликати у останнього сумнівів щодо неупередженості чи необ`єктивності судді.
На думку позивача, ухвала Печерського суду від 16.04.2025 у справі № 757/5024/22-ц є необґрунтованою і невмотивованою.
Висновок ухвали суду від 16.04.2025 про відмову у задоволенні заяви позивача про відвід судді Вовка С.В. у справі № 757/5024/22-ц, повинен ґрунтуватися на правовій оцінці вимог клопотань позивача, на предмет їх відповідності завданням цивільного судочинства, та повинен бути вмотивований нормами ст. 2, 6, 11, 12 ЦПК.
Однак, судячи із змісту оскаржуваної ухвали, суд вирішив вмотивувати свій висновок практикою ЄСПЛ щодо застосування норми ч. 1 ст. 6 Конвенції, яка викладена у п. 49, 50 у рішенні 9.11.2006 року у справі "Білуха проти України", де ЄСПЛ, встановлюючи факт порушення конвенційного права заявника на доступ до безстороннього і незалежного суду, наголосив на тому, що особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.
Тобто, суд першої інстанції, ухиляючись від надання правової оцінки:неспростовному факту - відсутності у матеріалах справи № 757/5024/22-ц відомостей як про ухвали суду, що постановлені за наслідком розгляду клопотань позивача, так і про ухвалу суду, якою визнано обставину подання позивачем цих клопотань зловживанням з його боку процесуальними правами;очевидному факту відповідності вимог клопотань позивача, про які ідеться, завданням цивільного судочинства, та усвідомлюючи неможливість застосування до спірних правовідносин, що виникли між службовою особою, що обіймає посаду судді у державній установі Печерський районний суд міста Києва Вовком С.В., з одного боку, і фізичною особою, яка ініціювала судовий процес у справі № 757/5024/22-ц, ОСОБА_1 , з іншого боку, відповідних норм процесуального права, передбачених національним законодавством, вирішив вмотивувати свій висновок, практикою ЄСПЛ щодо застосування ч. 1 ст. 6 Конвенції, яка гарантує кожному, хто перебуває під юрисдикцією України, доступ до незалежного і безстороннього суду.
Згідно з заявою позивача від 19.02.2025 про збільшення розміру позовних вимог, ціна позову у справі № 757/5024/22-ц, складає 399 696 (триста дев`яносто дев`ять тисяч шістсот дев`яносто шість) грн.
Сума, що складає 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дорівнює 242 240 грн і є меншою за суму, що заявлена позивачем як ціна позову, а саме суми у розмірі 399 696 (триста дев`яносто дев`ять тисяч шістсот дев`яносто шість) грн.
Відповідно до ч. 5 ст. 274 ЦПК, суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача належним чином подано зустрічний позов або позов третьої особи із самостійними вимогами, або за первинним позовом відбулося збільшення розміру позовних вимог або зміна предмета позову, і відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.
У п. 3 резолютивної частини заяви від 19.02.2025 про збільшення розміру позовних вимог, міститься вимога позивача про постановлення судом ухвали про розгляд справи № 757/5024/22-ц за правилами загального позовного провадження та, відповідно, про призначення у розумний строк підготовчого судового засідання
Однак, суд першої інстанції, без наведення будь-яких мотивів у оскаржуваному судовому рішенні, вирішив обмежити позивача у праві на розгляд справи 757/5024/22-ц за правилами загального позовного провадження та, відповідно, ухилився від постановлення процесуального рішення за наслідком розгляду п. 3 резолютивної частини заяви позивача.
Отже, на думку позивача, в ході судового розгляду справи № 757/5024/22-ц, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що передбачені у ст.ст. 19, 274 ЦПК, що, згідно з приписом, передбаченого п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК, є обов`язковою підставою для скасування судом апеляційної інстанції рішення суду.
Щодо незалучення до участі у справі Спеціалізованої прокуратури СОЦР, зазначав, що із змісту оскаржуваного судового рішення, вбачається, що суд першої інстанції погодився із правовою позицією керівника Київської СПСОЦР, викладеною у відзиві на позов, а саме, що спір, який належить вирішувати суду у справі № 757/5024/22-ц, породжений суперечкою інтересів фізичної особи - ОСОБА_1 , з одного боку, і юридичною особою - Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону, з іншого боку, таким чином, в ході підготовки справи № 757/5024/22-ц до судового розгляду, судом першої інстанції було достовірно встановлено, що рішення суду, ухвалене за результатом розгляду цивільного позову ОСОБА_1 , безумовно буде впливати на права та обов`язки Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону.
У відповіді на відзив позивачем було внесено на розгляд суду клопотання про постановлення ухвали про доручення Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Центрального регіону здійснювати представництво відповідача - держави Україна у спірних правовідносинах, що належать до предмету порушеного ОСОБА_1 спору, та, відповідно, про залучення вказаної юридичної особи до участі у справі № 757/5024/22-ц у якості співвідповідача, у який (ухвалі) встановити розумний строк для подання Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону відзиву на позов.
Однак, суд першої інстанції, без наведення будь-яких мотивів у оскаржуваному судовому рішенні, вирішив утриматися від залучення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону до участі у справі № 757/5024/22-ц в будь-якому процесуальному статусі та, відповідно, ухилився від виконання приписів процесуального закону, що передбачені у нормах ст. 51 та ст. 53 ЦПК.
Щодо участі у розгляді справи упередженого по відношеннюдо сторони позивача, судді зазначав, що суддя Вовк С.В., якому було заявлено відвід з підстав ухилення від належного виконання обов`язків головуючого судді у справі № 757/5024/22-ц, оскільки, викладаючи текст оскаржуваного позивачем рішення суду від 09.05.2025, ухилився від виконання обов`язку судді навести відомості про результати судового розгляду клопотань позивача.
Отже, на думку позивача, суддя Печерського суду Вовк С.В. ухилився від виконання свого обов`язку забезпечити своєчасний розгляд і вирішення клопотання позивача про залучення до участі у справі Спеціалізованої прокуратури СОЦР в якості співвідповідача, умиснодопустив порушення норм процесуального права, що передбачені ст.ст. 12, 51, 58, 214 ЦПК, і вчиняв таку протизаконну процесуальну поведінку ні з якою іншою метою, як з метою обмежити позивача у праві на доступ до правосуддя у справі № 757/5024/22-ц.
Вважав, що вище окреслена процесуальна поведінка головуючого у справі № 757/5024/22-ц судді Вовка С.В., є доказом його упередженого ставлення до сторони позивача, зокрема, до особи ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції ухвалено неповноважним складом суду, оскільки головуючий у судовому провадженні суддя Печерського районного суду міста Києва Вовк С.В. допустив грубе порушення приписів ст. 13 ЦПК, у зв`язку з чим, фактично, не набув повноважень органу державної влади - суду, оскільки вдався до розгляду і вирішення спору про процесуальні права ОСОБА_1 у КП № 42018110350000101 та № 62019100000000415, на вирішення якого (спору) той самий позивач - ОСОБА_1 не уповноважував той самий суд, який діяв під одноосібним головуванням того самого судді Вовка С.В., що, згідно з приписами п. 1 ч. 3 ст. 376 ЦПК, є обов`язковою підставою для скасування судом апеляційної інстанції рішення суду.
Ухвала Печерського районного суду м. Києва від 20.05.2025 року є необґрунтованою і невмотивованою, оскільки замість здійснення процедури з роз`яснення судового рішення, суд першої інстанції вдався до процедури апеляційного перегляду власного рішення, за результатом якої (процедури) дійшов висновку про те, що рішення суду є чітким і зрозумілим. Крім того, стверджуючи у безапеляційній формі про те, що зміст судового рішення є чітким і зрозумілим, суд першої інстанції вирішив поводитися з особою позивача як з людиною, що страждає на когнітивні розлади мислення, тобто, як з людиною, яка нездатна належним чином осмислювати очевидні для всіх інших факти і обставини (т. 2 а.с. 1-15).
17 липня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Територіального управління Державного бюро розслідувань - Ковальової А.Г. в якій відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін (т. 2 а.с. 133-144).
21 липня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від керівника Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону - Новова А., в якій останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги (т. 2 а.с. 154-163).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року за клопотанням ОСОБА_1 , з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, і таке клопотання позивач заявляв в суді першої інстанції, залучено до участі у справі як третю особу Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Центрального регіону, у зв`язку з чим у справі оголошено перерву (т. 2 а.с. 211).
23 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подав заяву про умови примирення сторін, просив оголосити перерву, у зв`язку з чим та припиненням електропостачання у справі оголошено перерву (т. 2 а.с. 217, 237-242)
23 жовтня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення представника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону - Анікеєва А.О., в яких зазначені заперечення проти доводів апелянта (т. 2 а.с. 227-236)
03 грудня 2025 року від представника Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону - Новова А. надійшли заперечення на заяву позивача щодо примирення сторін (т. 2 а.с. 243-250).

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу і просив її задовольнити. 
Прокурор Маліцька Ю.С., прокурор Гаврилів Ю.О., представник Територіального управління Державного бюро розслідувань Ковальова А.Г. заперечували проти задоволення апеляційної скарги і просили залишити її без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Щодо висновків районного суду про пред`явлення позову до неналежного відповідача .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, щоКиївська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону не є юридичною особою, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки пред`явлені до неналежного відповідача.
З таким висновком суд апеляційної інстанції не погодився, врахувавши наступне.
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини друга статті 1176 ЦК України).
Відповідно до положень Закону № 266/94-ВР відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина (пункт 1 частини першої стаття 1 Закону).
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду (стаття 2 Закону).
У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій (пункт 1 статті 3 Закону).
Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення (частина перша статті 4 Закону).
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Аналіз вказаної норми свідчить, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою, є саме держава як учасник цивільних відносин.
Саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, тому належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган (пункти 43, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)).
Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Отже, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, керувався тим, що ОСОБА_1 пред`явив позов до неналежного відповідача.
Разом з тим, районний суд не врахував, що у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанова від 20 листопада 2018 року в справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22).
У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова від 27 лютого 2019 року в справі № 761/3884/18 (пункт 35).
Тобто під час розгляду справи в суді стороною у спорі є Держава Україна, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанова від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц (пункт 27). У спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів під час вирішення питання про відшкодування завданої нею шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року в справі № 757/31372/18-ц (пункт 39).
У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)).
Отже, не врахувавши, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, суд першої інстанцій зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача. 
Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів органу прокуратури чи іншого органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 333/2766/21).
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 11 жовтня 2023 року в справі № 361/9386/21, від 24 січня 2024 року в справі № 495/10543/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 661/285/20, від 27 березня 2024 року в справі № 593/207/22, від 20 листопада 2024 року у справі № 333/2766/21, від 15 жовтня 2025 року у справі № 373/1293/20 (провадження № 61-15148св23) та від 12 листопада 2025 року у справі № 757/76591/17-ц (провадження № 61-10050св24).
Зробивши помилковий висновок про неналежного відповідача, районний суд не розглянув справу по суті позовних вимог.
Отже рішення Печерського районного суду від 09 травня 2025 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення по суті спору у справі. 
При цьому, апеляційний суд, переглядаючи по суті рішення суду першої інстанції, не обмежений у розгляді питання залучення третіх осіб, якщо при перевірці встановлених судом першої інстанції обставин дійде висновку, що рішення у справі може вплинути на їх права та обов`язки, та без їх участі неможливо забезпечити повний та справедливий розгляд справи.
За таких обставин, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, судом апеляційної інстанції у цій справі на стадії апеляційного розгляду залучено до участі у справі Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Центрального регіону.

Щодо вимог про відшкодування Державою Україна моральної шкоди.

Позивач, звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами, посилався на неефективне здійснення органами прокуратури і слідства досудових розслідувань у кримінальних провадженнях № 62019100000000415 та № 42018110350000101, внаслідок чого порушено права ОСОБА_1 на доступ до ефективного засобу захисту від кримінальних правопорушень, що спричинило психоемоційні навантаження, через їх тривалий і безперервний характер, набули ознак душевних страждань, які у свою чергу, виявились перешкодою у організації ним звичних життєвих занять і професійній діяльності, у спілкуванні з оточуючими, у зусиллях щодо підтримання належного стану здоров`я.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, посилався на те, що відповідно до ст. 303 КПК України, під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. При цьому, заявником не надано жодних належних та допустимих доказів, що самостійно чи у своїй сукупності підтверджували б факт спричинення йому матеріальної та моральної шкоди, сум заподіяної шкоди (т. 1 а.с. 120-127 т. 2 а.с. 243-247).
Заперечивши проти задоволення позовних вимог на стадії апеляційного розгляду справи, представник Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону - прокурор Анікеєв А.О. зазначав, що ОСОБА_1 не перебував і не перебуває під слідством чи судом, а заявником не доведено заподіяння йому моральної шкоди органом досудового розслідування (т. 2 а.с. 227-231). 
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18).
У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18) зазначено, що «свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував бездіяльністю слідчого прокуратури, вважаючи незаконними процесуальні рішення слідчого та прокурора прокуратури Харківської області з огляду на їх скасування слідчими суддями.
Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Такі процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.
Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача».
Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 04 липня 2018 року у справі № 638/14260/16 (провадження № 61-11766св18), від 10 жовтня 2018 року у справі № 640/3837/17 (провадження № 61-29382св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 28 листопада 2018 року у справі № 638/9055/15 (провадження № 61-20721св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18 (провадження № 61-11350св19), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17 (провадження № 61-40480св18), від 22 вересня 2021 року у справі № 686/14607/20 (провадження № 61-17741св20), від 19 жовтня 2022 року у справі № 554/8034/20 (провадження № 61-14781св21), від 11 жовтня 2023 року у справі № 752/8448/21 (провадження № 61-8539св23) та інших.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦПК України).
Водночас суд зауважив, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, згідно з постановою від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року у справі № 757/42457/18-к скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову слідчого СВ Печерського УП ГУ НП України в м. Києві від 16.07.2018 року про закриття кримінального провадження №42018110350000101 від 02.07.2018 року - скасовано.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року у справі № 757/46268/18-к скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову прокурора від 7.09.2018 про відмову в задоволенні клопотання; зобов`язано прокурора в кримінальному провадженні №42018110350000101 розглянути клопотання від 7.09.2018р. в порядку ст. 220, 55 КПК України.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року у справі № 757/42369/18-к зобов`язано керівника військової прокуратури Центрального регіону України або його першого заступника, або заступника розглянути скаргу потерпілого ОСОБА_1 на недотримання розумних строків прокурором керівником військової прокуратури Київського гарнізону Гладієм Є. В. під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42018110350000101 в порядку ст. 308 КПК України та, за наявності підстав для її задоволення, надати прокурору керівнику військової прокуратури Київського гарнізону Гладію Є.В. обов`язкові для виконання вказівки щодо строків вчинення певних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень з питань, вказаних у скарзі від 9.08.2018 року.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року скасовано постанову прокурора військової прокуратури Київського Гарнізону від 23.10.2018.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року у справі № 757/26031/19-к скасовано постанову слідчого Третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві Єрофєєва Є. В. про закриття кримінального провадження № 42018110350000101 від 02.07.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Матеріали кримінального провадження №42018110350000101 від 02.07.2018 року повернуто до слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві, для продовження досудового розслідування.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі 757/65343/19-к постанову слідчого Третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, від 20.09.2019 про закриття кримінального провадження № 42018110350000101 скасовано.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року постанову слідчого Третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, від 26.08.2020 про закриття кримінального провадження № 42018110350000101 скасовано.
Отже, реалізація позивачем ОСОБА_1 свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди. При цьому, позивачем не наведено і судом не встановлено неправомірних дії органу досудового розслідування стосовно позивача ОСОБА_1 , наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою та (або) порушення прав позивача органом досудового розслідування, які б могли бути визнані підставою для висновку суду апеляційної інстанції про наявність передбачених Законом підстав для відшкодування моральної шкоди збоку Держави Україна. 
При цьому, обов`язок довести наявність цих складових умов відшкодування шкоди мав у цій справі саме позивач ОСОБА_1 , який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження №12-199гс18) і підстав відступити від якого суд апеляційної інстанції не вбачає.

Щодо ухвали суду першої інстанції від 16 квітня 2025 року про відмову у задоволенні заяви про відвід та ухвали від 03 червня 2025 року про відмову у роз`ясненні рішення суду про відмову в позові. 

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 виклав заперечення проти ухвали Печерського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді районного суду Вовка С.В., посилаючись на те, що суддя Вовк С.В. ухилився від виконання свого обов`язку забезпечити своєчасний розгляд і вирішення клопотання позивача про залучення до участі у справі Спеціалізованої прокуратури СОЦР в якості співвідповідача, вирішення інших клопотань, умисно допустив порушення норм процесуального права, що передбачені ст. 12, 51, 58, 214 ЦПК, і вчиняв таку протизаконну процесуальну поведінку ні з якою іншою метою, як з метою обмежити позивача у праві на доступ до правосуддя у справі № 757/5024/22-ц.
Відповідно до ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу (ч. 2).
Не вирішення судом першої інстанції клопотань сторони не свідчить про упередженість чи необ`єктивність суду, як підстави відводу, тому колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги.
Крім того, апелянт посилався на те, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2025 року є необґрунтованою і невмотивованою, оскільки на думку апелянта, замість здійснення процедури з роз`яснення судового рішення, суд першої інстанції вдався до процедури апеляційного перегляду власного рішення, за результатом якої (процедури) прийшов висновку про те, що рішення суду є чітким і зрозумілим.
Проте, колегія суддів відхиляє вказані доводи апелянта, адже за змістом ч. 1, 2 ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.
Статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вимоги до виконавчого документа. У виконавчому документі зазначаються, зокрема, резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.
Виходячи із змісту положень зазначених норм, суд може роз`яснити судове рішення у разі, якщо нечітким або незрозумілим є зміст його резолютивної частини, як для осіб, щодо яких воно ухвалене, так і для осіб, які будуть здійснювати його примусове виконання.
Разом з тим, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не підлягає примусовому виконанню.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для роз`яснення судового рішення про відмову в позові.
Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, а тому відхилені судом як необґрунтовані.
Передбачених процесуальним Законом підстав для постановлення окремої ухвали, як про це просив апелянт, судом не встановлено.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), від 09 грудня 1994 року, пункт 29, Серія A, № 303-A, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» [ВП] (Garcia Ruiz v. Spain) [GC], заява № 30544/96, пункт 26, ЄСПЛ 1999-I). Ці принципи застосовувалися у низці справ проти України (див., наприклад, рішення у справах «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, пункти 42-47, від 15 листопада 2007 року, «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 25, від 18 липня 2006 року, та «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, пункти 18 і 19, від 07 жовтня 2010 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374-376, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, треті особи: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону про відшкодування моральної шкоди.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 грудня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова 

В.В. Саліхов