УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 листопада 2025 року                                                 
м. Київ
 
справа № 479/747/24
провадження № 61-11115ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якої 
діє ОСОБА_2 , на постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
про визнання заповіту нікчемним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту нікчемним.
 
У грудні 2024 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, 
в якій просила заборонити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 
які є правонаступниками ОСОБА_5 , використання спірної земельної ділянки за будь-яким призначенням.
 
Заяву мотивувала тим, що предметом спірного заповіту є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальним розміром 2,665 га, кадастровий номер 4823984200:03:000:1158, яка належала на праві приватної власності померлому ОСОБА_6 , який був її батьком.  
Посилаючись на те, що ОСОБА_3 без законних на те підстав користується спірною земельною ділянкою для вирощування сільськогосподарської продукції, що може спричинити негативні наслідки її природного стану, зокрема знизити її врожайність або призвести до забруднення хімікатами, тому невжиття заходів забезпечення позову може призвести до унеможливлення ефективного захисту та поновлення порушених її прав і законних інтересів у разі задоволення позову.
 
Ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено. 
 
Забезпечено позов шляхом заборони  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 використання спірної земельної ділянки, кадастровий номер 4823984200:03:000:1158, за будь-яким призначенням.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в разі задоволення позовних вимог, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити 
чи унеможливити виконання рішення суду, тому заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 липня 2025 року ухвалу Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 
у задоволенні заяви про забезпечення позову.
 
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову та ухвалюючи постанову про відмову в задоволенні заяви, апеляційний суд виходив з того, що задовольняючи заяву про забезпечення позовних вимог, суд першої інстанції не врахував вимог ЦПК України та не обґрунтував припущення того, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у цій справі. 
 
Дійшовши  висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не надав оцінки обґрунтованості доводів заявниці щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, належно не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права.
 
Судом першої інстанції залишено поза увагою, що заява про забезпечення позову 
є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду 
у майбутньому. У заяві не наведено посилань на те, що існують обставини, 
які свідчать про реальну можливість спричинення земельній ділянці (кадастровий номер 4823984200:03:000:1158) негативних наслідків її природного стану, зокрема щодо зниження її врожайності або може призвести до забруднення хімікатами.
 
27 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , через підсистему «Електронний суд», подала до Верховного Суду касаційну скаргу 
на постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 липня 2025 року та залишити в силі ухвалу Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 10 червня 
2025 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишено без руху та запропоновано заявниці надати до суду докази надсилання копії касаційної скарги ОСОБА_4 
та ОСОБА_3 , з урахуванням пункту 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України та частини сьомої статті 43 ЦПК України.
 
На виконання вимог ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , надіслала докази надсилання копії касаційної скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , з урахуванням пункту 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України та частини сьомої статті 43 ЦПК України.
 
Таким чином, недоліки касаційної скарги заявницею усунуто.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що безконтрольне використання спірної земельної ділянки відповідачами, без законних на те підстав, тобто практично шляхом її самозахвату, унеможливлює реалізацію порушених прав позивача вже кілька років та створює реальну загрозу погіршенню її родючих якостей, знищенню або вилученню родючого шару ґрунту та як наслідок - втрату цінності спірної земельної ділянки або її цільового призначення.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, 
а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Зі змісту касаційної скарги Верховний Суд встановив, що зазначена скарга 
є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень з огляду на таке.
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий 
за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно 
до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається 
як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь 
у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно з частиною першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, 
так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, 
за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
 
За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
 
При розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, 
в тому, що між сторонами дійсно виник спір, з`ясувати обсяг позовних вимог, 
а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, їх співмірність 
та чи невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист. При цьому суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені 
у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
По суті забезпечення позову є встановленням судом тимчасових обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).
 
Таким чином, забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.
 
Отже, забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод 
та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя 
й задоволених вимог позивача.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, 
а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
 
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову 
до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю 
на момент виконання рішення.
 
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
 
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
 
Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать 
про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1  просила визнати заповіт нікчемним.
  
Ухвала суду про наявність підстав для задоволення заяви позивачки 
про забезпечення позову, обґрунтована виключно тим, що  з наявних у матеріалах справи документів вбачається доведеність факту наявності між сторонами спору.
 
Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову виснував, що суд першої інстанції не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявниці щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином 
не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права.
 
Також судом першої інстанції залишено поза увагою, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду 
у майбутньому. В ній не наведено посилань на те, що існують обставини, 
які свідчать про реальну можливість спричинення земельній ділянці (кадастровий номер 4823984200:03:000:1158) негативних наслідків її природного стану, зокрема знизить її врожайність або призведе до забруднення хімікатами.
 
На підставі викладеного апеляційний суд правильно виснував, що задовольняючи заяву представника позивачки про забезпечення позовних вимог, суд першої інстанції не врахував вимог ЦПК України та не обґрунтував припущення того, 
що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити 
чи зробити неможливим виконання судового рішення у цій справі.
 
Отже, колегія суддів вважає, що апеляційний суд, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, дослідивши матеріали справи та доводи заяви про забезпечення позову, правильно виснував про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
 
Доводи касаційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування судового рішення, які постановленого з додержанням норм процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги щодо безконтрольного використання спірної земельної ділянки відповідачами, без законних на те підстав, що унеможливлює реалізацію порушених прав позивача та створює реальну загрозу погіршенню її родючих якостей, знищенню або вилученню родючого шару ґрунту та як наслідок - втрату цінності спірної земельної ділянки або її цільового призначення, не заслуговують на увагу, оскільки трактуються заявницею на власний розсуд без надання відповідних доків про це.
 
Верховний Суд як суд права не вправі самостійно здійснювати оцінку фактичних обставин, що стали підставою для забезпечення позову.
 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд 
не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, 
яка має бути досягнута.
 
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
 
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
 
На підставі викладеного Верховний Суд виснує, що правильне застосування 
судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 липня 2025 року є необґрунтованою. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту нікчемним, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, 
яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська