КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 752/6325/25 Головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
Провадження № 22-ц/824/1288/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 січня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зміну розміру або звільнення від сплати аліментів,

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у справі № 752/16811/15-ц з нього на користь ОСОБА_1 стягнуто на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 20 000,00 грн щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 09 жовтня 2015 року та до досягнення дітьми повноліття.
17 липня 2024 року його спільна з відповідачкою дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла, проте з дня смерті дитини і по теперішній час з нього продовжується примусове стягнення аліментів на її утримання.
З урахуванням наведеного позивач просив суд:
- припинити стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 у розмірі 10 000,00 грн в зв`язку зі смертю дитини з 17 липня 2024 року; 
- звільнити його від сплати заборгованості за аліментами у розмірі 70 000,00 грн на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 за період з 01 серпня 2024 року по 01 березня 2025 року в зв`язку із смертю дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 
- визнати виконавчий лист № 752/16811/15-ц, виданий 01 грудня 2016 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей таким, що не підлягає подальшому виконанню після набрання рішенням суду законної сили.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 травня 2025 року позов задоволено частково.
Припинено з 17 липня 2024 року стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у справі № 752/16811/15-ц в частині утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 10 000,00 грн щомісячно.
Звільнено ОСОБА_2 від сплати на користь ОСОБА_1 заборгованості за аліментами, які стягуються на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у справі № 752/16811/15-ц, в загальному розмірі 64 838,71 грн на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період із 17 липня 2024 року по 31 січня 2025 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині частково задоволених позовних вимог про звільнення позивача від сплати аліментів на утримання померлої доньки, відповідачка в особі представника - адвоката Доценка В.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у даній справі позивач заявив вимоги немайнового характеру, за якими неможливо визначити ціну позову, тому справа не належить до категорії малозначних та не була визнана судом такою, а відтак суд не мав права розглядати даний спір у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін в судове засідання. Судом було порушено право відповідачкина участь в судовому засіданні, що завадило їй висловити свою думку з приводу позовної заяви, подати відзив та долучити до матеріалів справи письмові докази.
Суд першої інстанції вказав у своєму рішенні про те, що з моменту смерті ОСОБА_4 продовжувалося нарахування позивачу аліментів на її утримання до січня 2025 року, однак, на думку відповідачки, такі висновки суду не відповідають наявним у матеріалах справи доказам.
ОСОБА_2 , як батько дітей, знав про те, що його донька ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . До суду була подана копія свідоцтва про смерть дитини. На момент ухвалення судом рішення у цій справі в ОСОБА_2 не існувало заборгованості по сплаті аліментів за період з 17 липня 2024 року по 31 січня 2025 року. Дана заборгованість була погашена самим позивачем протягом грудня 2024 року - січня 2025 року, тобто ще до подачі ним позову.
Неможливо заявляти позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів, знаючи про те, що у боржника відсутній борг зі сплати аліментів. Такі позовні вимоги не підлягали до задоволення судом. Фактично суд першої інстанції розглянув спір про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 переплати по аліментам, сплачених позивачем на утримання доньки ОСОБА_5 за період з 17 липня 2024 року по 31 січня 2025 року в зв`язку із смертю дитини, але таких позовних вимог у даній справі заявлено не було.
Вказує, що тривалий час ОСОБА_2 мав велику та триваючу заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей, державний виконавець тричі виносив постанови про стягнення з ОСОБА_2 штрафів на її користь, а також суд стягнув з боржника пеню за прострочення сплати аліментів.
Звільнення позивача від сплати вже сплачених ним аліментів за встановлених судом обставин у цій справі не відповідає легітимній меті - захисту прав іншої дитини сторін ОСОБА_6 , яка є власником аліментів, та має законне право на отримання нарахованих боржнику штрафів та пені за несплату аліментів.
Згідно з обставинами даної справи перевагу необхідно надати інтересам дитини ОСОБА_6 , які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків - вирішення спору про звільнення ОСОБА_2 від сплати аліментів, тобто над усіма іншими питаннями, які виникли у цій справі.
Зазначає, що суд першої інстанції помилково не звернув своєї уваги на те, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав як сторона виконавчого провадження, між учасниками справи не виникло цивільно-правового спору, який підлягав би вирішенню в порядку позовного провадження, а постало питання щодо правомірності дій та рішень державного виконавця під час виконання судового рішення.
ОСОБА_2 є боржником у зведеному виконавчому провадженні, а тому не може бути позивачем у цій справі, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Питання з приводу правомірності визначення державним виконавцем розміру заборгованості по аліментам підлягає розгляду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця.
Вважає, що районний суд не мав законних підстав розглядати позовні вимоги в частині звільнення від сплати аліментів в порядку позовного провадження, оскільки позивач не заявляв вимог щодо стягнення з відповідачки безпідставно набутих грошових коштів, а між позивачем та органом ДВС існує спір щодо віднесення сплачених аліментів на покриття існуючого боргу зі сплати боржником штрафів, нарахованих державним виконавцем боржнику у зведеному виконавчому провадженні. При цьому, позов ОСОБА_2 був поданий до суду, який видав виконавчий документ.
За таких обставин провадження у цій справі підлягало закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа в частині звільнення боржника від сплати аліментів за виконавчим листом не підлягала розгляду в позовному провадженні.
Також суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачем вимог, звільнивши його від сплати заборгованості по аліментам на утримання ОСОБА_5 за період з 17 липня 2024 року по 31 січня 2025 року, а не з 01 серпня 2024 року, як було зазначено у позовній заяві ОСОБА_2 .
Крім того, ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення Закону України «Про міжнародне приватне право», враховуючи її перебування поза межами України - у Франції з 05 березня 2022 року і по даний час.
22 вересня 2025 року до апеляційного суду від представника  ОСОБА_2 - адвоката Овсяннікової К.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Суд апеляційної інстанції перевірив дотримання стороною позивача встановленого строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та дійшов висновку про залишення його без розгляду на підставі статей 126, 360 ЦПК України з огляду на те, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скарги і доданими до неї матеріалами адвокат Овсяннікова К.В. отримала у своєму зареєстрованому електронному кабінеті користувача ЄСІТС «Електронний суд» ще 26 серпня 2025 року (а.с. 92), однак не порушила клопотання і не навела поважних причин, які об`єктивно перешкоджали реалізувати право на подання відзиву у встановлений десятиденний строк з моменту отримання вказаної ухвали.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки - адвокат Доценко В.О. підтримав аргументи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник позивача - адвокат Овсяннікова К.В. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги,просила залишити її без задоволення.
Третя особа явку своїх представників в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляла і правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка її представника відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у справі № 752/16811/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 20 000,00 грн щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 09 жовтня 2015 року та до досягнення дітьми повноліття (а.с. 25-29).
Згідно з листом Посольства України у Французькій Республіці № 61215/36-547-134461 від 03 жовтня 2024 року за інформацією, отриманою від мерії м. Сен-Віктор-ла-Кост, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок утоплення (а.с. 15).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 06.1-16/54856144 від 31 січня 2025 року, складеного головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 нараховується заборгованість за аліментами, в тому числі й за період з липня 2024 року по січень 2025 року (а.с. 9-13).
Частково задовольняючи позовні вимоги в частині звільнення позивача від сплати аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту смерті неповнолітньої ОСОБА_4 продовжувалося нарахування позивачу аліментів на її утримання до січня 2025 року, що не відповідає суті аліментного зобов`язання, яке має цільовий характер і пов`язуються з певними обставинами особистого характеру, а тому наявні підстави для звільнення ОСОБА_2 від сплати заборгованості за аліментами, які стягуються з нього на користь ОСОБА_1 на підставі рішення суду, починаючи із 17 липня 2024 року по 31 січня 2025 року у загальному розмірі 64 838,71 грн.
При цьому матеріали справи не містять відомостей про те, що позивачу проводилося нарахування аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 починаючи із січня 2025 року до 01 березня 2025 року, а також, що в нього наявна заборгованість за цей час, у зв`язку із чим суд вважав, що підстав для звільнення ОСОБА_2 від сплати заборгованості за вказаний період немає.
Суд першої інстанції зазначив, що у даному випадку задоволені вимоги позивача відповідають змісту порушеного права та забезпечують його поновлення, оскільки він також заявив вимоги про припинення стягнення з нього аліментів та нестягнення вже нарахованої до виплати суми, тобто просив звільнити від сплати заборгованості, що є наслідками припинення правовідносин сторін з примусового виконання виконавчого листа № 752/16811/15-ц в цій частині і ефективними засобами захисту.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статті 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами.
Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення
У справі, яка переглядається, позивач посилався як на обставину, що має істотне значення для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на яку він сплачував аліменти на користь відповідачки.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, зокрема шляхом припинення правовідношення.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). 
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).
Таким чином, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права закону та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку із смертю дитини, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментах в межах виконавчого провадження № 54856144 у розмірі 70 000,00 грн на користь відповідачки на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 за період з 01 серпня 2024 року по 01 березня 2025 року.
Суд апеляційної інстанції враховує, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 57)).
В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 зроблено висновок, що вимога про визнання боргу безпідставним є вимогою про визнання відсутності права відповідача донарахувати обсяг спожитого природного газу та відсутності обов`язку позивачки, який кореспондує вказаному праву, з оплати боргу, що виник унаслідок донарахування. Така вимога є ефективним способом захисту інтересу позивачки в юридичній визначеності у спірних правовідносинах. Крім того, ефективним способом захисту прав є і вимога зобов`язати відповідача списати з особового рахунку донараховану заборгованість за спожитий природний газ. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Її можна заявити як разом із вимогою про визнання боргу безпідставним, так і окремо.
Задоволення вимоги зобов`язати постачальника списати з особового рахунку донараховану заборгованість може бути способом захисту права споживача на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Якщо споживач не має наміру сплачувати борг (тому, що не згоден із його існуванням; тому, що постачальник пропустив позовну давність для стягнення боргу у судовому порядку, тощо), а постачальник і не списує борг з особового рахунку на вимогу споживача, і не звертається до суду за його стягненням, то споживач буде надалі одержувати від постачальника рахунки із зазначенням боргу. Таке відображення спірного боргу в особовому рахунку може спровокувати споживача на помилкову сплату коштів всупереч його волі.
Задоволення вимоги зобов`язати постачальника природного газу списати з особового рахунку споживача донараховану заборгованість унеможливить виставлення цим постачальником рахунків на суму боргу. Тоді як списання постачальником суми боргу з особового рахунку споживача на письмову вимогу останнього (у позасудовому порядку) не позбавляє постачальника права звернутися до суду з вимогою про стягнення боргу, якщо суд не визнав цей борг безпідставним.
Вимога про скасування боргу по суті є вимогою про припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України): якщо особа вважає, що її борг існує (тобто існує і правовідношення, змістом якого є право кредитора вимагати сплати боргу та кореспондуючий обов`язок боржника), вона може просити суд цей борг скасувати (тобто припинити зазначене правовідношення) з підстав, передбачених законом.
Водночас у цій справі встановлено, що на момент звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення стягнення та звільнення від сплати аліментів заборгованість по аліментах на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була відсутня.
Так, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 06.1-16/54856144 від 31 січня 2025 року, на який послався суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, ОСОБА_2 за період із липня 2024 року по січень 2025 року державним виконавцем щомісячно нараховувалася заборгованість по аліментам, яку він повністю погасив у січні 2025 року.
Сукупний розмір заборгованості по аліментах станом на 30 січня 2025 року становить 0,00 грн (а.с. 7-13).
Відповідачка, яка не приймала участі у розгляді справи в суді першої інстанції, надала до апеляційного суду докази того, що станом на 30 грудня 2024 року заборгованість позивача по сплаті аліментів складала 454 765,89 грн та була погашена ним у січні 2025 року (а.с. 72-74).
Відповідно до вимог частини третьої статті 195 СК України та частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Отже, сама по собі позовна вимога про звільнення ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментах на утримання дитини, яка була сплачена ним до звернення до суду з такими вимогами, є безпідставною, оскільки не відповідає належному і ефективному способу захиступорушеного права позивача.
Способом захисту цих вимог майнового характеру є вимоги про стягнення, повернення, перерахунок та/або зарахування сплачених конкретних грошових сум за відповідний період.
При цьому апеляційний суд зауважує, що оскаржуваним рішенням суду було припинено з 17 липня 2024 року стягнення з позивача аліментів на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у справі № 752/16811/15-ц в частині утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і в цій частині воно відповідачкою не оскаржується.
З огляду на викладене, звільнення ОСОБА_2 від сплати на користь ОСОБА_1 заборгованості за аліментами на дитину у розмірі 64 838,71 грн за період із 17 липня 2024 року по 31 січня 2025 року очевидно не відновить прав позивача, які він вважає порушеними, а тому вказані вимоги не є належним та ефективним способом захисту, оскільки, навіть у разі їх задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позивачем обраного неналежний та неефективний спосіб захисту свого права та його вимоги про звільнення від сплати заборгованості за аліментамисформульовані таким чином, що суд не має можливості виконати вимоги частини другої статті 5 ЦПК України й обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону.
Натомість позивач не позбавлений можливості захистити свої права та інтереси шляхом пред`явлення позову з урахуванням положень ЦК України і СК України.
Вищезазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який зробив помилковий висновок про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині частково задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості за аліментамиухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
На підставі викладеного з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачкою у межах цієї справи, а саме 1 816,80 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року в частині частково задоволених позовних вимог  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 1 816,80 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 січня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній