ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2675/26 Справа № 214/10285/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Справа №  214/10285/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 жовтня 2025 року, яке ухвалено суддею Малаховською І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 жовтня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року  ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лігута Лариса Вячеславівна, про визнання права власності за неповнолітнім в порядку спадкування за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.
Позовна заява мотивована тим, що 20.12.2022 отримано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно копії свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 05.01.1995, на праві спільної сумісної власності, квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_4 (дідусю позивача), ОСОБА_5 (бабусі позивача) та ОСОБА_3 (батькові позивача).
Після смерті ОСОБА_5 , 1/3 частину її квартири отримала донька ОСОБА_6 , згідно рішення суду.
Дідусь позивача ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після його смерті право на спадкування мали два його рідні сина: ОСОБА_7 (батько позивача) та ОСОБА_8 , який, згідно рішення суду, успадкував 1/6 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_7 після смерті свого батька ОСОБА_9 спадщину не оформив, прийняв її відповідно до ст. 1268 ЦК України. 
Заповіт від імені ОСОБА_10 не посвідчувався. 
15 вересня 2023 року приватним нотаріусом Лігутою Л.В. було відмовлено у вчинені нотаріальної дії через відсутність документів, які посвідчують право власності на спадкове майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .
Оскільки, не відомо де знаходяться правовстановлюючі документи на спірне майно, позивач позбавлений можливості оформити спадщину на частку квартири. 
Неповнолітній ОСОБА_1 має право успадкувати та оформити частину нерухомого майна, що належала за життя його батькові ОСОБА_7 у розмірі 1/3 частки та дідусю ОСОБА_4 , яке не оформив батько позивача, а саме 1/6 частку цієї ж квартири. 
Посилаючись на викладене, просила суд: визнати, що частка померлого ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить частки квартири; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 на частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 жовтня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом всіх обставин справи та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно визначився із часткою померлого у спадковому майні та безпідставно відмовив у позові в частині вимог про визнання, що частка померлого ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить частка квартири, оскільки ці вимоги не є вимогами про визнання права власності за померлим, а стосуються встановлення обсягу спадкового майна, що є належним способом захисту порушеного права.
З огляду на відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, позивачем обрано належний спосіб захисту свого порушеного права, шляхом визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку, оскільки, іншої можливості захистити права неповнолітнього спадкоємця немає.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 27 серпня 2005 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_11 , про що зроблено актовий запис № 547. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_12 (а.с. 12).
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , 21 листопада 2015 року ОСОБА_13 уклав шлюб з ОСОБА_12 , актовий запис № 655. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_14 (а.с. 13).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , актовий запис № 1005 (а.с. 14).
Згідно рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.11.2014 року, шлюб укладений 27.08.2025 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 розірвано (а.с. 15-15 зворот).
Відповідно до довідки, виданої командиром військової частини НОМЕР_5 ОСОБА_15 , солдат ОСОБА_3 безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України в період часу з 25.04.2022 року по 17.10.2022 року (а.с. 16).
Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис № 2088 (а.с. 17).
Відповідно до свідоцтва АДРЕСА_3 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 та членам його сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (а.с. 21). 
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис № 42 (а.с. 22).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , актовий запис № 2056 ( а.с. 23).
Згідно відомостей з державного реєстру, 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 , на підставі рішення суду, зареєстрована за ОСОБА_6 , 1/6 частина вищезазначеної квартини, на підставі рішення суду, зареєстрована за ОСОБА_16 (а.с.24-24зворот).
Відповідно до листа приватного нотаріуса Лігути Л.В., на заяву ОСОБА_1 від 06.09.2023 року, встановлено, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , на його частку квартири, оскільки відсутні документи що посвідчують право власності на спадкове майно ( а.с. 28).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про визнання, що частка померлого ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить частка квартири є неефективним способом захисту порушеного права, у розумінні положень статті 16 ЦК України, та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Належним способом захисту порушеного права у даному випадку є саме визнання за спадкоємцем права власності на спадкове майно у судовому порядку, однак, у цій частині позовні вимоги не можуть бути задоволені з підстав їх заявлення до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові та не перешкоджає повторному зверненню до суду з аналогічними вимогами до належних відповідачів, якими є спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які прийняли спадщину після їх смерті. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Як визначено ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон чи договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. 
Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.
Згідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтями 1217, 1258 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. He допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
Згідно зі ст.ст. 1297, 1298 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно абзаців 1, 15, 16 п. 3.1 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Належними відповідачами у спорах про визнання права власності на спадкове майно є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, у випадку відсутності таких спадкоємців.
Встановлено, що предметом даного спору є визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 на частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала за життя померлому ОСОБА_3 , а саме: у розмірі 1/3 частки на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 05.01.1995, та у розмірі 1/6 частки, яка успадкована після смерті ОСОБА_4 , однак, не оформлена у встановленому законом порядку, а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину.
Натомість, орган місцевого самоврядування залучається до участі у справі цієї категорії в якості відповідача виключно у випадку відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.
Отже, у даному спорі встановленню підлягає обсяг спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , а тому належними відповідачами у такому спорі будуть спадкоємці ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, або територіальна громада в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, у випадку відсутності таких спадкоємців.
Оскільки, позивачем ставиться питання про визнання за ним у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 , серед іншого, права власності на 1/6 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка успадкована ОСОБА_3 після смерті свого батька ОСОБА_4 , однак, не оформлена у встановленому законом порядку, то належними відповідачами у такому спорі будуть спадкоємці ОСОБА_4 , які прийняли спадщину, або територіальна громада в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, у випадку відсутності таких спадкоємців.
Встановлено, що єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 є його неповнолітній син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Разом з тим, як зазначено у позові та визнається учасниками справи і не потребує додаткового встановлення, після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину, є його сини: ОСОБА_7 (батько позивача) та ОСОБА_8 .
Отже, ОСОБА_8 , як спадкоємиць, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , буде належним відповідачем у даній справі щодо визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права власності на спадкове майно, яке за життя було успадковане та не оформлене належним чином його батьком ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке складається із 1/6 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною другою статті 48 ЦПК України визначено, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Саме позивач визначає у позові відповідачів, до яких пред`явлено вимоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Позивачем заявлено позовні вимоги до Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, однак, ОСОБА_8 не був залучений до участі у справі, як належний відповідач.
Незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №291/1024/18-ц.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав неналежного суб`єктного складу учасників справи.
При цьому, позивач не позбавлений права звернутись до суду з новою позовною заявою для захисту своїх прав до належних відповідачів. 
Щодо позовних вимог в частині визнання, що частка померлого ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить частка квартири є неефективним способом захисту порушеного права, у розумінні положень статті 16 ЦК України, та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду, то суд першої інстанції вірно наголосив, що належним способом захисту порушеного права у даному випадку є саме визнання за спадкоємцем права власності на спадкове майно у судовому порядку.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2026 року.

Головуючий: 

Судді: