ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року 
м. Київ

справа №440/5298/25
касаційне провадження № К/990/34497/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової  Р.Ф., 
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - Управління) на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.04.2024 (суддя Бевза В.І.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2025 (головуючий суддя - Перцова Т.С., судді - Жигилій С.П., Макаренко Я.М.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «П.РІТЕЙЛ» (далі - Товариство) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

17.04.2025 до подання позову через підсистему «Електронний суд» Товариство звернулось до суду із заявою про забезпечення позову, відповідно до якої просило суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:
- зупинення дії рішення Управління від 16.04.2025  №274 (далі - рішення) про припинення дії ліцензії №04640314202400181 терміном дії з 08.11.2024 до 08.11.2029, виданої Товариству на АЗС за адресою: місто Дніпро, вулиця Генерала Захарченка, будинок 11-А;
- заборони Управлінню здійснювати дії щодо внесення запису до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального про припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі №04640314202400181 терміном дії з 08.11.2024 до 08.11.2029, виданої Товариству на АЗС за адресою: місто Дніпро, вулиця Генерала Захарченка, будинок 11-А;
- встановлення обов`язку Управлінню вчинити певні дії, а саме видалити інформацію щодо припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним №04640314202400181 терміном дії з 08.11.2024 до 08.11.2029, виданої Товариству на АЗС за адресою: місто Дніпро, вулиця Генерала Захарченка, будинок 11-А, з Єдиного реєстру виданих, подовжених, анульованих та переоформлених ліцензій на право зберігання пального та реєстр переоформлених ліцензій на право роздрібної торгівлі пальним та поновити в Єдиному реєстрі виданих, подовжених, анульованих та переоформлених ліцензій на право зберігання пального та реєстр переоформлених ліцензій на право роздрібної торгівлі пальним інформацію про наявність ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним №04640314202400181 терміном дії з 08.11.2024 до 08.11.2029, виданої Товариству на АЗС за адресою: місто Дніпро, вулиця Генерала Захарченка, будинок 11-А;
- встановлення обов`язку Державної податкової служби України (далі - ДПС України) вчинити певні дії, а саме видалити інформацію про припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним №04640314202400181 терміном дії з 08.11.2024 до 08.11.2029, виданої Товариству на АЗС за адресою: місто Дніпро, вулиця Генерала Захарченка, будинок 11-А, з офіційного веб-сайту ДПС України, -
до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом Товариства  до Управління, ДПС України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. 
В обґрунтування вимог вказаної заяви Товариство вказувало про очевидну протиправність рішення, що зумовлене його прийняттям раніше строків, визначених частиною четвертою статті 46 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» та пунктом 86.7 статті 86 Податкового кодексу України. Заявник також наголошував, що припинення дії ліцензії має наслідком неможливість здійснення господарської діяльності, що призведе до несплати обов`язкових податків, зборів та платежів до місцевих та державного бюджету України, що є вкрай важливим для підтримання життєдіяльності та посилення обороноздатності країни. Поряд з цим це рішення створює також негативні наслідки як для населення, так і інших суб`єктів господарювання, а саме Управління державної служби держспецзв`язку та захисту інформації України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Гродівської селищної військової адміністрації Покровського району Донецької області, комунальної установи «Агентство розвитку громади» Покровської міської ради, КП «Міська служба єдиного замовника» Курахівської міської ради, зобов`язання щодо постачання пального шляхом заправлення паливних баків автомобілів перед якими виконуються із використанням АЗС, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, селище Слобожанське, вулиця Нижньодніпровська, будинок 5. Товариство також вказувало на те, що внаслідок неможливості здійснення господарської діяльності підприємство не зможе виплачувати заробітну плату працівникам та вимушене буде скоротити штат. Крім того, Товариство звертало увагу суду, що з огляду на припинення дії ліцензії воно буде позбавлене можливості виконувати обов`язки, визначені статтями 231, 232 Податкового кодексу України, а також буде повністю позбавлене можливості здійснювати господарську діяльність. Товариство наполягало, що у спірному випадку зупинення дії рішення контролюючого органу не є вирішенням справи по суті, оскільки існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам та інтересам.
Полтавський окружний адміністративний суд ухвалою від 21.04.2025, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2025, заяву Товариства задовольнив частково: зупинив дію рішення Управління від 16.04.2025 №274 щодо припинення дії ліцензії №04640314202400181 на право роздрібної торгівлі пальним, терміном дії з 08.11.2024 до 08.11.2029, виданої Товариству на АЗС за адресою: місто Дніпро, вулиця Генерала Захарченка, будинок 11-А, до набрання законної сили рішенням суду. В іншій частині заяву залишив без задоволення.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову у визначеній частині, суд першої інстанції виходив із того, що стосовно Товариства було проведено ряд фактичних перевірок, за наслідками яких в одну дату (16.04.2025) прийняті рішення про припинення ліцензій із роздрібного та оптового продажу пального. У зв`язку з цим заявник просив забезпечити позов у низці справ, які були задоволені судом, що свідчить про відсутність у позивача можливості здійснювати господарську діяльність на цілому ряді господарських одиниць. Враховуючи викладене, суд зазначив, що обґрунтовує забезпечення позову не наявністю інших аналогічних ухвал Полтавського окружного адміністративного суду про забезпечення позову, а сукупністю одночасних аналогічних обставин припинення господарської діяльності заявника у численних господарських одиницях, через які здійснюється основний вид діяльності. З огляду на специфіку господарської діяльності Товариства суд вважав логічним та очевидним висновок, що відсутність забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Суд зазначив, що задоволення заяви про забезпечення позову дозволить заявнику продовжити здійснювати господарську діяльність та сплачувати податки до бюджету, що забезпечить фінансування економіки держави та територіальних громад в умовах воєнного стану. 
Поряд з наведеним суд першої інстанції вказав, що відповідно до приписів КАС України не має права до подання позову до суду надавати оцінку визначеній заявником підставі забезпечення позову, що полягає в очевидній протиправності рішення контролюючого органу. Крім того, за наслідками аналізу приписів Порядку ведення Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.04.2025 № 374, суд виснував, що після зупинення дії рішення ухвалою суду про забезпечення позову Управління зобов`язане внести до вказаного реєстру відповідні відомості про зупинення спірного рішення. Відтак, суд вважав за можливе задовольнити частково заяву про забезпечення позову.
Апеляційний суд погодився із такими висновками суду першої інстанції та додатково зазначив, що внаслідок припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності суб`єкт господарювання позбавлений права проводити таку діяльність. Крім того, у позивача виникне технічна неможливість реєстрації акцизних накладних. Враховуючи викладене, апеляційний суд виснував, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до значних економічних збитків, розірвання договірних відносин з контрагентами та матиме наслідком утруднення або неможливість відновлення господарської діяльності. 
Не погоджуючись із судовими рішеннями, Управління подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Касаційна скарга вмотивована тим, що у поданій позивачем заяві про забезпечення позову не йшлося про ефективний захист саме порушених прав від рішень, дій чи бездіяльності Управління, за захистом яких позивач планував звернутися до суду. Крім того, Товариство не надало документального підтвердження обставин, які б вказували на те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду. Скаржник вважає, що судами не встановлено підстав, які б свідчили про очевидну та реальну небезпеку заподіяння шкоди та правам інтересам позивача оскаржуваним рішенням. У судових рішеннях відсутні висновки, які б ґрунтувалися на очевидних та беззаперечних доказах та свідчили про настання для Товариства певних незворотних наслідків, які можуть настати у зв`язку із незастосуванням заходів забезпечення позову. Звертає увагу на ризики ведення підприємницької діяльності суб`єктами господарювання.
Скаржник вказує на неврахування судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень висновків, що викладені Верховним Судом у постановах від 06.12.2023 у справі № 160/20102/23, від 25.04.2019 у справі № 826/10936/18, від 20.05.2021 у справі № 640/29749/20, від 06.02.2019 у справі № 826/13306/18, від 10.10.2023 у справі № 120/2284/23, від 04.08.2022 у справі № 420/21952/21, від 16.05.2019 у справі № 826/14303/18, від 12.02.2020 у справі № 640/17408/19, від 27.02.2020 у справі № 640/16242/19, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 800/521/17.
Верховний Суд ухвалою від 29.09.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Управління та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Товариство не скористалося своїм процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 02.12.2025 закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами і призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження з 03.12.2025.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ключовим питанням під час касаційного перегляду справи є перевірка дотримання апеляційним судом вимог статей 150 - 154 КАС України в контексті наявності/відсутності підстав для забезпечення позову у цій справі, з урахуванням фактичних обставин і предмета позовних вимог, у спосіб, обраний позивачем і застосований судами попередніх інстанцій.
Частинами першою та другою статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо :
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина 2 статті 151 КАС України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).
Питання застосування статей 150 - 154 КАС України було предметом неодноразового розгляду Верховний Судом (зокрема, але не виключно, постанови від 14.01.2025 у справі № 580/9027/24, від 09.04.2025 у справі № 160/26885/24, від 02.04.2025 у справі № 160/28383/24, від 20.03.2025 у справі № 460/179/24, від 21.05.2025 у справі № 160/12100/24, від 09.10.2025 у справі №  440/6267/25, від 28.10.2025 у справі № 440/5676/25, від 05.11.2025 у справі № 440/5297/25).
Верховний Суд зазначав, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову, повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Суд також повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
У постанові від 19.10.2023 у справі № 440/9568/22 Верховний Суд сформулював такий висновок. Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
В ухвалі від 24.01.2024 у справі №140/1568/23 Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що інститут забезпечення адміністративного позову є складним та специфічним інструментом, призначення якого полягає у створенні можливості реального й ефективного захисту прав, свобод і законних інтересів, зокрема фізичних та юридичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, що реалізується в залежності від індивідуальних фактичних обставин конкретної справи, що й зумовлюють різні висновки щодо наявності підстав для його застосування.
Отже, та обставина, що в іншій справі позов було забезпечено і Верховний Суд з цим погодився, не означає наявність безумовних підстав для застосування таких заходів у будь-якій іншій справі, в тому числі з подібним предметом спору. Це обґрунтовується тим, що за змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість, результат вирішення справи та/або порушеного питання завжди залежить від фактичних обставин у кожній конкретній справі, доказів, наявних на підтвердження доводів та/або заперечень, та їх сукупної правової оцінки.
У справі, що розглядається, Товариство звернулось до суду із заявою про забезпечення позову, в якому просило зупинити дію рішення до набрання законної сили рішенням суду. Мотивувало такі вимоги, зокрема, тим, що не зможе повноцінно здійснювати господарську діяльність, що призведе до несплати обов`язкових податків, зборів та платежів до місцевих та державного бюджету України. Крім того, заявник має низку зобов`язань із постачання палива іншим суб`єктам господарювання, серед іншого, державним органам та органам місцевого самоврядування. Вказувало Товариство і про очевидну протиправність прийнятого стосовно нього рішення.
Із змісту мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень слідує, що висновок судів про наявність підстав для часткового задоволення вимог заяви про забезпечення позову до його подання фактично вмотивований обставинами того, що в суді першої інстанції на той час перебувало ще шість аналогічних заяв Товариства, які були задоволені відповідним судом. Враховуючи обставини одночасного проведення фактичних перевірок на АЗС, належних заявнику, та прийняття Управлінням рішень про припинення дії ліцензій на таких господарських одиницях, суди вважали, що Товариство несе ризики суттєвих економічних наслідків і його попередній стан буде складно або неможливо відновити.
Колегія суддів не може погодитися із обґрунтованістю таких висновків судів та зазначає про поверхневий підхід судів до вирішення порушеного перед ними питання.
Так, Верховний Суд дотримується усталеної позиції, що заявник має довести перед судом існування та вплив на нього обставин, з огляду на які він просить вжити заходи забезпечення позову. Вирішуючи подану заяву, суди обмежилися лише загальними твердженнями про можливість настання негативних наслідків для господарської діяльності Товариства, проте, не вказали, які докази на це вказують та не навели конкретної аргументації з цього приводу. Більше того, суд першої інстанції, з яким в подальшому погодився апеляційний суд, самостійно встановив обставини наявності певної кількості заяв про забезпечення позову, поданих Товариством. Фактично вказані обставини і слугували підставою для висновку суду першої інстанції про задоволення поданої у цій справі заяви, хоча, заявник на них не посилався.
Не можна залишити поза увагою і те, що на підтвердження своїх вимог до заяви про забезпечення позову (і про це зазначили суди) Товариство долучило копії витягу з реєстру платників акцизного податку, акта фактичної перевірки та заперечень на нього, поштового конверта, витяг з розпорядження № 274 від 16.04.2025 та рішення, роздруківку поштового трекінгу. Зміст вказаних доказів свідчить про те, що вони долучені з метою підтвердження доводів заяви про очевидну протиправність рішення. Разом з тим, жодних доказів, які б свідчили про дійсний вплив означеного рішення на здійснення Товариством господарської діяльності, до заяви про забезпечення позову долучено не було. 
Принагідно, колегія суддів зазначає, що припинення дії ліцензії стосовно одного виду діяльності суб`єкта господарювання (в тому числі й основного) за наявності інших відкритих КВЕД відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не може слугувати єдиним та безперечним доказом на користь висновку про наявність підстав для забезпечення позову.
Доводячи обставини впливу рішення контролюючого органу на господарські відносини суб`єкта господарювання з третіми особами, недостатнім є надання суду лише договорів із контрагентами. За наявності у відповідного підприємства інших господарських одиниць, які мають не припинені ліцензії на право здійснення певного виду діяльності, відсутні підстави стверджувати про об`єктивну неможливість виконання таким суб`єктом господарювання взятих на себе господарських зобов`язань перед третіми особами. З цих же підстав не можуть бути визнані обґрунтованими доводи заявника про вивільнення працівників, неможливість сплачувати податки і збори.
У світлі викладеного вище колегія суддів визнає обґрунтованими доводи скаржника, що Товариство не довело існування та впливу на нього обставин, виходячи з яких він просив вжити заходи забезпечення позову. Недоведеність таких обставин є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки обов`язковою передумовою для співставлення інтересів сторін є встановлення реальності впливу або можливості впливу на такі інтереси спірних правовідносин, в той час як в цій справі наразі відсутні жодні докази на підтвердження настання обставин, про які вказувало Товариство. Вжиття заходів забезпечення позову на основі одних лише тверджень є невиправданим та порушує правову визначеність у відповідних правовідносинах.
З огляду на означені вище обставини колегія суддів зауважує, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.
Враховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для застосування заходів забезпечення адміністративного позову є помилковим.
За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що Товариством не доведено необхідність вжиття застосованого судами заходу забезпечення позову з урахуванням положень частини другої статті 150 КАС України, застосований захід є таким, що суперечить приписам частини другої статті 151 КАС України, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 та постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2025 підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви Товариства про забезпечення позову.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задовольнити.
Скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2025.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «П.РІТЕЙЛ» про забезпечення позову, поданої до його пред`явлення, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева
В.В. Хохуляк 
 Р.Ф. Ханова ,
Судді Верховного Суду