ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 січня 2026 року 
м. Київ 

справа № 469/1208/23 
провадження № 61-14462св24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідач - ОСОБА_3 , 
треті особи: Березанська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області, Державний реєстратор Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Федоренко Анна Володимирівна, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року у складі колегії суддів Самчишиної Н. В., Коломієць В. В., Серебрякової Т. В. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Березанська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області, Державний реєстратор Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Федоренко Анна Володимирівна, про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Березанська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області (далі - Березанська селищна рада), Державний реєстратор Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (далі - Радсадівська сільська рада) Федоренко А. В., у якому просили: 

- скасувати рішення Виконавчого комітету Березанської селищної ради від 27 квітня 2021 року № 45 «Про упорядкування адресного господарства об`єкту нерухомого майна»; 

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна (зерносховище), реєстраційний номер 2392068648209, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вчинену державним реєстратором Радсадівської сільської ради Федоренко А. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 22 червня 2021 року, індексний номер 58872199. 

Свої вимоги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивували тим, що їм, як колишнім членам Колективного сільськогосподарського підприємства «Зоря» (далі - КСП «Зоря»), разом з іншими членами цього господарства, у рахунок належних їм майнових паїв Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Зоря» (далі - СГВК «Зоря») було виділено в натурі та передано матеріальні засоби, зокрема корівник на 200 голів вартістю 78 248,25 грн. 

Зазначене майно позивачі, як уповноважені особи, прийняли відповідно до акта приймання-передавання матеріальних засобів, який був затверджений головою СГВК «Зоря» ОСОБА_4 . 

Згодом власники майнових паїв здійснили переобладнання корівника під зерносховище та користувалися ним протягом тривалого часу. При цьому державна реєстрація права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна за власниками майнових паїв оформлена не була. 

Наприкінці 2021 року позивачам стало відомо, що право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна державним реєстратором Радсадівської сільської ради Федоренко А. В. було зареєстровано за ОСОБА_3 , який не входив до групи осіб, яким у рахунок майнового паю передавалося зазначене майно, та ніколи не був членом господарства. 

У зв`язку з цим Відділенням поліції № 8 Миколаївського районного управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - МРУП ГУНП в Миколаївській області) за заявою ОСОБА_5 24 листопада 2021 року зареєстровано кримінальне провадження № 12021153150000217. 

Позивачі зазначали, що майнові паї, які належали групі членів КСП, були об`єднані громадянами та отримані ними у приватну спільну часткову власність відповідно до Закону України «Про колективні сільськогосподарські підприємства». Свідоцтва про право власності на майнові паї з невідомих причин Березанською селищною радою їхній групі власників не видавалися, однак доказом передання в рахунок належних їм майнових паїв майна, зокрема корівника, є акт приймання-передавання матеріальних засобів, затверджений головою СГВК «Зоря» ОСОБА_4. 

Крім того, позивачі вказували, що рішенням Виконавчого комітету Березанської селищної ради від 27 квітня 2021 року № 45 «Про упорядкування адресного господарства об`єкту нерухомого майна» зазначеному зерносховищу було присвоєно адресу. 

На переконання позивачів, таке рішення прийняте органом місцевого самоврядування з порушенням підпункту 9 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки внаслідок державної реєстрації права власності на зерносховище (корівник) за ОСОБА_3 , підставою для якої стало рішення органу місцевого самоврядування про присвоєння адреси, було порушено право співвласників майнових паїв, яким це майно було передано у спільну часткову власність. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Березанський районний суд Миколаївської області рішенням від 24 квітня 2024 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 09 липня 2024 року, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнив. 

Скасував рішення Виконавчого комітету Березанської селищної ради від 27 квітня 2021 року № 45 «Про упорядкування адресного господарства об`єкту нерухомого майна». 

Скасував державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 2392068648209, зерносховище, загальною площею 2 250,7 кв. м, опис: А-1 - зерносховище; Б - Тп; В - вбиральня; 1 - замощення; № 1 - свердловина; № 2 - ворота; № 3 - огорожа, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вчинену державним реєстратором Радсадівської сільської ради Федоренко А. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 22 червня 2021 року, індексний номер 58872199. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що доказом того, що зерносховище, право власності на яке державним реєстратором оформлено за ОСОБА_3 , фактично є корівником, переданим у рахунок майнових паїв групі членів КСП «Зоря» на чолі з позивачами, є акт обстеження земельної ділянки та об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 03 лютого 2023 року. 

Факт того, що позивачі були членами КСП «Зоря», яке в подальшому було реорганізоване та розпайоване, а також те, що вони разом з іншими співвласниками майна вийшли зі складу підприємства разом із належними їм майновими паями, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які у відповідний період обіймали посади голови та головного бухгалтера цього господарства. Водночас, відповідач ніколи не був членом КСП «Зоря» та не набував будь-яких прав на спірне майно. 

Рішення про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на спірне нежитлове приміщення прийняте державним реєстратором з порушенням вимог Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), оскільки подані для державної реєстрації документи не відповідали вимогам, встановленим законом. 

При цьому сам відповідач у своїх письмових поясненнях не заперечував, що зерносховище є нерухомим майном, яке було розпайоване в процесі розпаювання КСП «Зоря» між співвласниками майна. 

Згідно з абзацом третім пункту 15 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 (далі - Порядок № 62), підставою для оформлення права власності на майно, що виділяється в натурі, можуть бути свідоцтво з відміткою про виділення майна індивідуально та акт приймання-передавання майна. 

Однак жодного із зазначених документів відповідач державному реєстратору для проведення державної реєстрації права власності на зерносховище не надав. 

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність у державного реєстратора Федоренко А. В. правових підстав для державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на спірне зерносховище. 

Крім того, рішення Виконавчого комітету Березанської селищної ради від 27 квітня 2021 року № 45, яким зерносховищу було присвоєно адресу та яке стало підставою для реєстрації права власності відповідача на спірне майно, суд визнав незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте з порушенням підпункту 9 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частини п`ятої статті 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також вимог Закону України від 17 жовтня 2019 року № 199-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку надання адміністративних послуг у сфері будівництва та створення Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва». 

Миколаївський апеляційний суд постановою від 30 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив частково. 

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2024 року скасував і ухвалив нове судове рішення. 

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Березанська селищна рада, Державний реєстратор Радсадівської сільської ради Федоренко А. В., про скасування державної реєстрації об`єкта нерухомого майна відмовив. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що право власності на майновий пай посвідчується відповідним свідоцтвом, вирішення питання щодо видачі якого належить до компетенції сільської, селищної або міської ради. 

З матеріалів справи вбачається, що на ім`я позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Березанською селищною радою не видавалися свідоцтва про право власності на майнові паї. Позивачі не зверталися до зазначеного органу місцевого самоврядування з приводу оформлення права власності на майновий пай та отримання відповідного свідоцтва. 

Позивачі вважали, що спірне зерносховище було виділено їм у натурі в рахунок належних їм майнових паїв як колишнім членам КСП «Зоря». На підтвердження цього, на їхню думку, свідчив акт приймання-передавання матеріальних засобів СГВК «Зоря», за змістом якого комісією кооперативу матеріальні засоби було передано повіреним особам відповідно до довіреності № 12. 

Водночас апеляційний суд зазначив, що у матеріалах справи відсутні заяви позивачів про виділення майнових паїв у натурі, протокол загальних зборів про виділення паїв, а також акти приймання-передавання майна саме в рахунок майнових паїв. Сам собою факт передання позивачам, як повіреним особам СГВК «Зоря», матеріальних засобів не свідчить про набуття ними права власності на відповідні майнові паї. 

Крім того, позивачі не надали належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що спірне зерносховище є корівником, який був виділений їм у натурі в рахунок належних майнових паїв. 

Наведені обставини, на переконання апеляційного суду, свідчать про те, що позивачі не довели набуття ними права власності на спірне нерухоме майно як на майновий пай, а надані ними акти та показання свідків не є належними й допустимими доказами цього. 

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги на підставі поданих сторонами доказів, помилково визнав доведеним право позивачів на майнову частку (пай) у спірному нерухомому майні, у зв`язку з чим безпідставно задовольнив позов. 

Отже, у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить відмовити з підстав недоведеності порушення їхніх цивільних прав та законних інтересів. 

За таких обставин апеляційний суд вважав недоцільним надавати правову оцінку ефективності обраного позивачами способу захисту, а також перевіряти наявність чи відсутність підстав для скасування державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, оскільки встановлена недоведеність порушення прав та законних інтересів позивачів є самостійною і достатньою підставою для відмови в позові. 

Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивачі визначили відповідачем лише ОСОБА_3 , посилаючись на те, що саме він є особою, яка порушила їхні права. 

Водночас, обґрунтовуючи позовні вимоги про скасування рішення Виконавчого комітету Березанської селищної ради, позивачі зазначали, що таке рішення прийняте з порушенням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 

Апеляційний суд дійшов висновку, що заявлена у справі вимога про скасування рішення Виконавчого комітету Березанської селищної ради безпосередньо стосується прав та обов`язків цього органу місцевого самоврядування та не може бути розглянута судом у спорі, в якому відповідну селищну раду не було залучено відповідачем (співвідповідачем). За відсутності належного складу відповідачів суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо обґрунтованості позовних вимог та їх задоволення, а тому без залучення належного кола відповідачів такі позовні вимоги не можуть бути вирішені по суті. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахування уточнень просять скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року, а рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2024 року залишити в силі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявники зазначили, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594, від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 та у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року № 917/2101/17, від 24 березня 2021 року у справі № 704/360/18, від 17 листопада 2023 року у справі № 916/546/21, від 15 лютого 2024 року у справі № 725/7713/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд належним чином не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Уточнену касаційну скаргу заявники мотивували тим, що апеляційний суд належним чином не спростував обставин, встановлених судом першої інстанції, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень. 

Свідоцтво про право власності на майновий пай видається у випадку, якщо особа, яка має право на такий пай, не отримала його у натурі, грішми або цінними паперами. 

Водночас підставою для оформлення права власності на майно, що виділяється в натурі, може бути не лише свідоцтво з відміткою про виділення майна індивідуально, а й відповідний акт приймання-передавання майна. 

Факт того, що позивачі були членами КСП «Зоря», яке в подальшому було реорганізоване та розпайоване, а також те, що вони разом з іншими співвласниками майна вийшли зі складу підприємства разом із належними їм майновими паями, підтверджується актом приймання-передавання матеріальних засобів, складеним комісією СГВК «Зоря», а також показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які у відповідний період обіймали посади голови та головного бухгалтера цього господарства. 

Доказом того, що зерносховище, право власності на яке державним реєстратором оформлено за ОСОБА_3 , фактично є корівником, переданим у рахунок майнових паїв групі членів КСП «Зоря» на чолі з позивачами, є акт обстеження земельної ділянки та об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 03 лютого 2023 року. 

Крім того, заявники зазначили, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності, за умови якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами. 

Аргументи інших учасників справи 

У лютому 2025 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 

У березні 2025 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заперечення на відзив на касаційну скаргу, в якому просили відхилити цей відзив у зв`язку з його необґрунтованістю. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Березанського районного суду Миколаївської області. 

29 січня 2025 року матеріали справи № 469/1208/23 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Позивачі були членами КСП «Зоря», який було реорганізоване у СГВК «Зоря», а згодом - у Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Зоря» (далі - СТОВ «Зоря») (том 1, а. с. 15, 16). 

Згідно з актом приймання-передавання матеріальних засобів, затвердженим головою СГВК «Зоря» ОСОБА_4., групі осіб - членам КСП «Зоря» в особі уповноважених осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діяли на підставі довіреності № 12, у рахунок належних їм майнових паїв було передано матеріальні цінності, зокрема, корівник на 200 голів вартістю 78 248,25 грн (том 1, а. с. 17). 

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 підтвердив, що, перебуваючи на посаді голови СГВК «Зоря», він затверджував акт приймання-передавання матеріальних цінностей позивачам. 

Господарський суд Миколаївської області ухвалою від 25 квітня 2012 року затвердив звіт ліквідатора та ліквідував СТОВ «Зоря». 

Згідно з актом обстеження земельної ділянки та об`єкта нерухомості (зерносховища), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 03 лютого 2023 року, складеним комісією Березанської селищної ради, зі слів громадян, які підписали акт, корівник, розташований на відповідній земельній ділянці та який на час обстеження використовується як зерносховище, належить їм у рахунок майнових паїв (том 1, а. с. 18). 

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 , яка обіймала посаду головного бухгалтера СГВК «Зоря», показала, що ОСОБА_3 не працював у період розпаювання майна колишнього КСП «Зоря», а отже, не мав права на отримання майнового паю. 

Рішенням Виконавчого комітету Березанської селищної ради від 27 квітня 2021 року № 45 «Про упорядкування адресного господарства об`єкту нерухомого майна» нежитловій будівлі, розташованій на земельній ділянці комунальної власності Березанської селищної ради (кадастровий номер 4820955000:18:001:0002), у межах території Березанської селищної ради за межами населених пунктів (поблизу с. Попільне) присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 42). 

Згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі технічного паспорта, виданого Виробничо-комерційним Приватним підприємством «Делен», та зазначеного рішення Виконавчого комітету Березанської селищної ради від 27 квітня 2021 року № 45, державний реєстратор Радсадівської сільської ради Федоренко А. В. 22 червня 2021 року здійснила державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на зерносховище, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58872199)(том 1, а. с. 19, 20). 

Апеляційний суд також з`ясував, що відповідно до висновку Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 20 жовтня 2022 року скаргу ОСОБА_1 від 15 грудня 2021 року на рішення державного реєстратора Радсадівської сільської ради Федоренко А. В. про державну реєстрацію права власності відповідача на спірне зерносховище від 22 червня 2021 року, індексний номер 58872199, залишено без розгляду по суті, оскільки скаргу подано особою, право якої у зв`язку з оскаржуваним рішенням у сфері державної реєстрації прав порушено не було (том 1, а. с. 100, 101). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). 

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. 

Згідно зі статтею 7 Закону України від 14 лютого 1992 року «Про колективне сільськогосподарське підприємство» об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства. 

Відповідно до статті 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудового внеску. Члену підприємства щорічно нараховується частина прибутку залежно від частки у пайовому фонді, яку за його бажанням може бути виплачено або зараховано у збільшення частки в пайовому фонді. Ці відносини регулюються статутом підприємства. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. Спори, що виникають при здійсненні цього права, розглядаються судом.

Згідно з пунктами 13, 14 Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177, майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства за зразком згідно з додатком. У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво. Свідоцтво видається сільською, селищною або міською радою згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства. До зазначеного списку додаються такі документи: акт розрахунку уточненого пайового фонду; уточнена структура пайового фонду; уточнений перелік майна пайового фонду. Для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування до сільської, селищної або міської ради подаються посвідчені в установленому порядку копія відповідної цивільно-правової угоди або копія свідоцтва про право на спадщину, попереднє свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП. Після отримання зазначених документів сільська, селищна або міська рада вносить відповідні зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства, та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена КСП. Усі подані документи формуються в окрему справу по кожному підприємству. Факт оформлення свідоцтва засвідчується гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради. Оформлені свідоцтва реєструються у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена КСП. Видача свідоцтва громадянину проводиться безоплатно. Відмову у видачі свідоцтва можна оскаржити в судовому порядку. У разі втрати чи пошкодження свідоцтва громадянину видається дублікат, про що робиться відповідний запис на бланку свідоцтва. 

Аналогічні по суті положення містилися у пунктах 13, 14 Порядку № 62, який втратив чинність 24 травня 2013 року на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 11 квітня 2013 року № 253. 

Відповідно до пунктів 8, 9 Порядку № 62 кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новостворюваної юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу; об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність, укласти договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду; отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім`ї і використати його на свій розсуд; відчужити пай будь-яким способом в установленому законом порядку. Виділення зі складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників. 

Згідно з пунктом 15 Порядку № 62 виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводиться підприємством-користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі. При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітку про виділення майна в натурі у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою. Свідоцтво з відміткою про виділення майна в натурі індивідуально, акт приймання-передавання майна можуть бути підставою для оформлення прав власності на зазначене майно в установленому порядку. 

Також у цьому пункті Порядку передбачено, що при виділенні майна у натурі групі співвласників, які уклали договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, співвласники передають підприємству-правонаступнику (користувачу) один примірник цього договору і копію рішення зборів співвласників про виділення майна в натурі. Підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітки про виділення майна в натурі у спільну часткову власність у свідоцтвах цієї групи співвласників, що засвідчені підписом керівника підприємства та печаткою. Свідоцтва з відмітками про виділення майна в натурі у спільну часткову власність, акт приймання-передавання майна та договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, можуть бути підставою для оформлення співвласниками прав власності на зазначене майно в установленому порядку. 

Пунктами 3-6 Рекомендацій щодо передачі майна пайового фонду реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства у спільну часткову власність та організації управління таким майном, які затверджено наказом Міністерства аграрної політики України від 06 квітня 2001 року № 96, що були чинними до 19 травня 2008 року, визначено, що ініціаторами передачі майна у спільну часткову власність є власники майнових паїв. У процесі вирішення майнових питань комісія з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектора економіки (далі - комісія), визначає склад групи (груп) співвласників майна реорганізованого КСП, що виявили бажання отримати свої майнові паї в натурі єдиним комплексом у спільну часткову власність та готує пропозиції щодо виділення конкретного майна групі (групам) співвласників відповідно до Порядку № 62. Передача майна у спільну часткову власність співвласникам здійснюється у випадках, коли члени КСП, які виходять з його складу з майновими паями та земельними частками: бажають спільно, відповідно до сукупної вартості належних їм майнових паїв, отримати у спільну часткову власність певний майновий комплекс для його подальшого спільного використання або передачі в оренду; не мають наміру на базі отриманого майна в подальшому створювати нове підприємство і не мають можливості або бажання самостійно використовувати таке майно; не мають можливості поодинці отримати при виході на суму майнових паїв індивідуально визначене майно. При виході з підприємства члени КСП отримують майно (необоротні та оборотні активи) на загальну вартість їх майнових паїв у спільну часткову власність. Для врегулювання відносин між співвласниками отриманого майна укладається договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності. У вказаному договорі визначається особа, уповноважена від імені всіх співвласників майна на представлення їх інтересів при укладанні в подальшому цивільно-правових угод (договорів) (далі - уповноважений). Укладання цивільно-правових угод відбувається за рішенням зборів співвласників, які доручають уповноваженому їх підписання від імені співвласників. 

Водночас відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Рекомендацій щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затверджених наказом Міністерства аграрної політики України від 20 травня 2008 року № 315 (далі - Рекомендації № 315), управління майном, що перебуває у спільній частковій власності відповідно до укладеного договору про порядок володіння та користування майном, здійснюється загальними зборами співвласників. Рішення загальних зборів співвласників приймається за згодою не менш як 2/3 співвласників, крім рішень щодо відчуження майна та виділення в натурі частки з майна, які приймаються одностайно. 

У пункті 4 Рекомендацій № 315 закріплені положення щодо виділення частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності. Зокрема, зазначено, що співвласник, який виявив бажання отримати в натурі належну йому частку майна, що перебуває у спільній частковій власності, подає уповноваженій особі, а у разі її відсутності - зборам співвласників відповідну заяву. Частка з майна, що перебуває у спільній частковій власності, виділяється її співвласнику в натурі. Для виділення спільної частки в натурі співвласник може об`єднати свою частку з частками інших співвласників, які виявили бажання отримати їх у натурі. Якщо виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності, є неможливе (неподільна річ), співвласник, який виявив бажання отримати її в натурі, має право на одержання від інших співвласників матеріальної, у тому числі грошової, компенсації вартості його частки. 

Отже, оскільки майно колективних сільськогосподарських підприємств належить на праві спільної часткової власності його членам, а тому його співвласники здійснюють свої права за спільною згодою і жоден з співвласників самостійно або за згодою декількох власників не вправі вирішувати долю спільного майна без згоди всіх співвласників, рішення щодо виділення в натурі частки з майна повинно прийматися на загальних зборах співвласників одностайно. 

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 квітня 2019 року у справі № 132/2483/16-ц (провадження № 61-4128св19), від 18 грудня 2019 року у справі № 131/475/16-ц (провадження № 61-37867св18). 

Верховний Суд у постанові від 06 березня 2024 року у справі № 685/1149/20 (провадження № 61-7324св22) зазначив, що майно ліквідованого КСП до його виділу на пай натурою належить його членам (пайовикам) на праві спільної часткової власності. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному із співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле, тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Позивачі як співвласники майна, яке належить їм на праві спільної часткової власності, мають право на захист права володіння за позовом до володіючого невласника щодо всього нерозподіленого пайового фонду ліквідованого КСП, як цілісного майнового комплексу, або його частини, і у таких справах співвласник (окремі співвласники) діють в інтересах всіх співвласників. 

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 

Відповідно до статті 276 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених Законом № 1952-IV (пункт 4 частини першої статті 3 вказаного Закону). 

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. 

У частині першій статті 18 Закону № 1952-IV передбачений певний порядок державної реєстрації прав та їх обтяжень. 

Згідно з частиною четвертою статті 18 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим / отриманим документам. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21), на яку посилалися заявники у касаційній скарзі, зазначила, що з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV задоволення вимоги про скасування рішення державної реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). 

Так, відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови судом у задоволенні позову, причому суду не потрібно вдаватися до перевірки обраного способу захисту або суті спору, якщо порушення не доведено. Це підтверджено практикою Верховного Суду, яка наголошує, що для звернення до суду обов`язково має бути наявне суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, і його відсутність унеможливлює захист (постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20). 

Позов у цій справі був побудований на твердженні про те, що позивачам у рахунок належних їм майнових паїв було передано корівник, тоді як державна реєстрація права власності здійснена щодо зерносховища, при цьому зазначені об`єкти є одним і тим самим майном, у зв`язку з чим реєстрація права власності за іншою особою, на думку позивачів, порушує їхні права. 

Отже, тотожність корівника та зерносховища є ключовою юридично значущою обставиною у цій справі, без доведення якої неможливо встановити наявність у позивачів права на спірний об`єкт нерухомого майна, а також констатувати порушення цього права. 

За таких обставин саме на позивачів покладався обов`язок довести, що переданий їм у рахунок майнових паїв корівник і зареєстроване зерносховище є одним і тим самим об`єктом нерухомості. 

Водночас апеляційний суд установив, що єдиним доказом на підтвердження тотожності зазначених об`єктів був акт обстеження земельної ділянки та об`єкта нерухомості (зерносховища), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 03 лютого 2023 року, який складений зі слів власників майнових паїв, зокрема самих позивачів. Зазначений акт не містить самостійних висновків комісії, не ґрунтується на технічних або документальних даних та фактично відтворює позицію заінтересованої сторони. 

Верховний Суд послідовно виходить з того, що документи, складені виключно на підставі пояснень заінтересованих осіб, не можуть вважатися достатніми доказами встановлення спірної обставини у разі, якщо вона заперечується іншою стороною спору. 

Отже, оцінюючи зазначений акт обстеження, суд апеляційної інстанції правильно керувався тим, що документ, складений виключно на підставі пояснень заінтересованої сторони та не підтверджений іншими доказами, не може вважатися достатнім для встановлення спірної обставини, яка є визначальною для вирішення спору. 

За відсутності належних і достатніх доказів того, що корівник і зареєстроване зерносховище є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачі не довели наявність у них права на саме той об`єкт, щодо якого здійснено державну реєстрацію, а отже, не довели і факту порушення їхнього цивільного права. 

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції правильно визнав відсутність порушеного права чи охоронюваного законом інтересу позивачів самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в частині скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна, з чим погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції. 

Щодо незалучення співвідповідача 

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. 

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України). 

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). 

У статті 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. 

Верховний Суд зауважує, що права, передбачені ЦПК України щодо третьої особи і відповідача, є різними за своїми значеннями та впливом на процес; права відповідача значно ширші прав третьої особи. 

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. 

Зміст наведеної норми свідчить, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має перебувати з однією із сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. 

Суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу, а умова, що за законом третя особа залучається чи вступає у справу на стороні позивача чи відповідача, передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі. 

Отже, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Тобто такі особи не є суб`єктами спірних правовідносин, тому суд не вирішує питання про їх права та обов`язки. Судове рішення лише в майбутньому може вплинути на їх права та обов`язки щодо якоїсь із сторін у спорі, зокрема в разі пред`явлення до них регресного позову. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. 

З огляду на викладене не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також встановлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. 

На відміну від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, за теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси, і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. 

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. 

Співучасть - це обумовлена матеріальним правом множинність осіб на тій чи іншій стороні в цивільному процесі внаслідок наявності загального права або загального обов`язку. Важливою ознакою співучасті є наявність у декількох позивачів чи відповідачів у справі однакових за спрямованістю матеріально-правових вимог чи юридичних обов`язків. Ця ознака дозволяє відрізняти процесуальну співучасть від інших видів участі множинності заінтересованих осіб, зокрема, від участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. 

Згідно з частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. 

За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. 

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 

Таким чином, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову. 

Верховний Суд у постанові від 17 травня 2021 року у справі № 309/2340/15 (провадження № 61-16776св20) зазначив, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. 

Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. 

Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. 

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18). 

У справі, що переглядається, об`єктом спірних правовідносини (предметом спору) є зерносховище, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 

Звертаючись до суду, позивачі, серед іншого, просили скасувати рішення виконавчого комітету Березанської селищної ради від 27 квітня 2021 року № 45 «Про упорядкування адресного господарства об`єкту нерухомого майна», посилаючись на те, що зазначене рішення прийнято з порушенням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 

При цьому позивачі визначили відповідачем у справі лише ОСОБА_3 , обґрунтовуючи це тим, що саме він є особою, яка порушила їхні права, тоді як Березанську селищну раду залучили до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. 

Установивши, що позивачі заявили матеріально-правову вимогу про скасування рішення органу місцевого самоврядування, якабезпосереднього стосується прав та обов`язків Березанської селищної ради, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що незалучення цього органу до участі у справі як співвідповідача свідчить про неналежний суб`єктний склад сторін у відповідній частині позовних вимог. 

За таких обставин апеляційний суд правильно керувався тим, що відсутність належного суб`єктного складу унеможливлює вирішення заявлених вимог по суті, а тому є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. 

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 

Доводи касаційної скарги щодо звільнення судом апеляційної інстанції відповідача від обов`язку доказування та подання доказів, а також перекладення тягаря доказування виключно на позивачів, не заслуговують на увагу, оскільки у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. 

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази у справі, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України. 

Висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є обґрунтованим і переконливим, оскільки ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, які у своїй сукупності свідчать про недоведеність позивачами наявності у них права на той самий об`єкт нерухомого майна, щодо якого здійснено спірну державну реєстрацію. 

Аргументи касаційної скарги про те, що підставою для оформлення права власності на майно, що виділяється в натурі, може бути не лише свідоцтво з відміткою про індивідуальне виділення майна, а й відповідний акт приймання-передавання майна, не спростовують висновків апеляційного суду. За відсутності належних і достатніх доказів того, що корівник та зареєстроване зерносховище є одним і тим самим об`єктом нерухомості, позивачі не довели наявності у них права на саме об`єкт, щодо якого здійснено державну реєстрацію, а отже і факту порушення їхнього цивільного права. 

Посилання заявників на акт обстеження земельної ділянки та об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 03 лютого 2023 року, як на доказ того, що зерносховище, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 , фактично є корівником, переданим у рахунок майнових паїв групі членів КСП «Зоря» на чолі з позивачами, обґрунтовано відхилені апеляційним судом. Зазначений акт складено зі слів заінтересованих осіб, не містить самостійних висновків комісії та не ґрунтується на технічних або документальних даних. 

Оскільки матеріали справи не містять належних і достатніх доказів на підтвердження того, що корівник і зерносховище є одним і тим самим об`єктом нерухомості, зокрема технічного паспорта корівника, порівняльних технічних характеристик, висновку експертизи, матеріалів первинної інвентаризації, фото-, планових або архівних матеріалів, тотожність цих об`єктів обґрунтовано визнано недоведеною. 

Аргументи касаційної скарги про те, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності могло б призвести до відновлення порушених прав позивачів без застосування додаткових способів захисту, є неспроможними, оскільки відсутність доведеного порушеного права чи законного інтересу позивачів є самостійною та достатньою підставою для відмови судом у задоволенні позову. За таких обставин суд не зобов`язаний перевіряти ефективність обраного способу захисту або вирішувати спір про право по суті. 

Доводи заявників зводяться переважно до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16). 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалися заявники у касаційній скарзі. 

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99). 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявників. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення. 

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко